Йожен Сю
Скитникът евреин

Превод от френски: Димитър Христов, 1991

chitanka.info

I част
Гостилница „Белият сокол“

I глава
Морок

Октомври 1831 година е на свършване.

Още не се е мръкнало, а един меден светилник с четири фитила осветява напуканите стени на една широка горница със затворен прозорец, в която не влиза светлина. За изкачване горе служи подвижна стълба, чиито стъпала излизат над една врата. На земята лежат разхвърляни железни вериги, огърлици с остри върхове, намордници, назъбени като пила, нагвоздени наустници, дълги стоманени пръчки с дървени дръжки. На едната страна има подвижно мангалче, като онези, върху които медникарите топят калай; въглищата са натрупани върху сухи клечки и само една искра стига, за да се подпали веднага огън. Близо до тая грамада злокобни сечива, които приличат на оръжията на палач, има и други оръжия от старо време. Върху едно ковчеже, до неразглобени железни брони и ръкохватки с техните ремъци, се намира ризница с толкова меки и гъсти брънчици, че прилича на стоманен плат. Този арсенал, между който се намират и две тиролски карабини от ново време, се допълва от две дълги триъгълни копия, здрави и леки, върху които има пресни кървави петна.

До тия убийствени и зверски сечива има всякакви неща: малки ковчеженца с броеници, кръстчета, медали, мощи, малки икони в рамки и най-сетне доста книжки, печатани във Фрибург на дебела синкава хартия, в които се разказва за всякакви чудеса от ново време и има саморъчно писмо от Исус Христос до един християнин, както има и много ужасни пророчества против нечестива и размирна Франция за годините 1831 и 1832.

Едно изрисувано платно, с каквото пътуващите комедианти кичат предницата на своите театри, виси на греда от покрива, за да не се разваля, ако стои дълго време сгънато.

На него е написано:

ИСТИНСКОТО И ДОСТОПАМЕТНО ОБРЪЩАНЕ НА ИГНАТИЙ МОРОК, НАРЕЧЕН ПРОРОКА, СТАНАЛО ВЪВ ФРИБУРГ, В 1828 ГОДИНА.

Тази рисунка, по-голяма от естествените, с пресилени цветове и без никаква съразмерност, бе разделена на три важни части от живота на новообърнатия, наречен Пророка.

В първата част един човек с дълга руса брада, със зверско лице, облечен в еленова кожа, като дивите племена от северен Сибир, с шапка от черна лисича кожа, завършваща с гарванова глава, с черти, които вдъхват ужас, се е сгърбил в своята шейна, впрегната в две големи червеникави кучета, която се хлъзга по снега и бяга от стадо лисици, вълци, чудовищни мечки със зинали уста и страшни зъби, които го гонят и сякаш могат да погълнат сто такива като човека, кучетата и шейната.

Под тази първа рисунка е написано:

В 1810 ГОДИНА — МОРОК Е ИДОЛОПОКЛОННИК И БЯГА ОТ ДИВИТЕ ЗВЕРОВЕ.

Във втората част Морок, облечен в бялата дреха на оглашен, седи на колене със скръстени ръце пред един човек с дълга черна дреха и бял презвратник. От едната му страна голям и неприятен на вид ангел държи в едната си ръка тръба, а в другата лъскав меч и от устата му излизат следните думи, написани с червени букви върху черно поле:

МОРОК, ДЕТО БЕШЕ ИДОЛОПОКЛОННИК, БЯГАШЕ ОТ ДИВИТЕ ЗВЕРОВЕ, НО ДНЕС, ПОВЯРВАЛ И КРЪСТЕН ВЪВ ФРИБУРГ, ДИВИТЕ ЗВЕРОВЕ ЩЕ БЯГАТ ОТ ИГНАТИЙ МОРОК.

И наистина, в третата част, новообърнатият седи наперен, горд, важен и тържествуващ, а гънките на дългата му синя дреха се развяват. С вирната глава, с лява ръка на слабините, а дясната протегната, той сочи цяло стадо тигри, хиени, мечки, лъвове, които си крият ноктите, скриват си зъбите и покорни, наплашени, лазят пред краката му.

Под тази рисунка, като нравствено заключение, е написано:

ИГНАТИЙ МОРОК ПОВЯРВА И ДИВИТЕ ЗВЕРОВЕ ЛАЗЯТ ПРЕД КРАКАТА МУ.

Близо до тези рисунки се намират няколко връзки малки книжки, и те отпечатани във Фрибург, в които се разправя как езичникът Морок, щом повярва, и доби свръхестествена, почти божествена сила, на която се покоряваха и най-дивите зверове, нещо, което всеки ден доказваше звероукротителят не толкова, за да покаже смелостта си, колкото да прослави Бога.

През отворената врата на обора излиза като вятър лют, кисел и остър дъх. От време на време се чуват силни хъркания и въздишания, последвани от глух шум, като че ли на земята се е тръшнало голямо животно.

В горницата се намира само един човек. Този човек е Морок звероукротителят, наречен Пророка. Той е четиридесетгодишен мъж, среден на ръст, сух и мършав. Дълъг и червен като кръв кожух покрива цялото му тяло. Лицето му, естествено бяло от многото пътувания още от дете, седи червеникаво. Косата му, жълторуса и нелъскава, каквато е косата на някои племена от полярните страни, пада право и неподвижно върху раменете му. Носът му е дребен, остър и гърбав, от бузите му се спуска дълга, дотолкова руса брада, че прилича на бяла. Лицето му става още по-чудновато от прекомерно издигнатите клепачи, под които се вижда червеникавата зеница на окото, оградена от бял кръг… С този втренчен и необикновен поглед Пророка наистина омайваше зверовете, но от друга страна, за да ги укроти, той си служеше и със злокобните сечива, пръснати около него.

Той седи пред една маса и отваря двойно ковчеже, пълно с броеници и други дреболии за набожници; в това ковчеже, заключено с тайна ключалка, се намират много подпечатани пликове, на които за надпис служи някое число и буква от азбуката. Пророка взема един вързоп, слага го в джоба си, после затваря ковчежето и го връща на мястото му.

Това се случва около четири след обед, в гостилницата „Белият сокол“, единствена в селото Мокерн, близо до Лайпциг, на север, когато се пътува за Франция.

Малко по-късно, пресипнал и идещ изпод земята рев, разтърсва горницата.

— Млъкни! Юда! — рече заканително Пророка, обърнат към обора. След малко се чу второ глухо изреваване, ужасно като гръмотевица. — Млък, Каин! — извика Морок станал.

Но изведнъж се чу трети див и неизразим рев.

— Ще млъкнеш ли, Смърт! — извика Пророка и се спусна към клетката, където имаше едно животно, наречено с тъжното име Смърт.

Но този път не помогна нито властта на Пророка, нито повторените и потретени заплашвания. Напротив, към ревовете на дивите зверове се присъедини и лаят на няколко кучета. Тогава Морок сграбчи едно копие и се приближи до стълбата, но когато се готвеше да слезе по нея видя, че се изкачва един човек.

Този човек бе черен и със загоряло лице. Шапката му е пепелява, кръгла, с широка периферия. Дрехата му е къса, а зелените му панталони от сукно — широки. По напрашените му ботуши се вижда, че идва от дълъг път; на гърба му виси чанта.

— По дяволите тия животни! — извика той, едва стъпил на пода на горницата. — Забравили са ме само за три дни… Юда промуши крака си през решетките на клетката, а Смърт припна като бясна… Не ме ли познават вече?

Той каза това на немски.

Морок отговори на същия език, но с лошо произношение.

— Е, Карл, добри или лоши новини носиш? — попита той неспокойно.

— Добри — отговори Карл.

— Срещна ли ги?

— Срещнах ги вчера, на две мили от Витемберг…

— Слава Богу! — извика доволно Морок със скръстени ръце.

— Това е лесно… От Русия за Франция няма друг път, тъй че можах без страх да се обзаложа, че ще ги срещна между Витемберг и Лайпциг.

— А външните им белези?

— Твърде точни: двете момичета носят черно облекло; старецът има дълги мустаци, шапката му е синя, кожухът пепеляв, а подире им върви сибирско куче.

— Къде ги остави?

— На една миля… Няма да мине и половин час и те ще пристигнат тук.

— И в същата тази гостилница… защото няма друга в това село — каза Морок замислено.

— И защото се мръква — прибави Карл.

— Говори ли със стареца?

— Със стареца ли? Не може да бъде!

— Не може ли? А защо?

— Ще научиш… До снощи вървях подире им и се престорих, че ги срещам случайно. Продумах на стареца „Добра стига и добър път, приятелю“, но вместо да ми отговори, той ме изгледа накриво и с края на тоягата си ми посочи другата страна на пътя.

— Той е французин, може да не разбира немски.

— Той говори добре колкото тебе, защото вечерта го чух да иска от гостилничаря каквото е нужно за него и за двете момичета.

— А вечерта… не се ли опита да го заговориш?

— Само веднъж, но той ме посрещна така грубо, че не повторих, за да не се досети нещо. Между нас казано, трябва да знаеш, че този човек е зъл като дявол: наистина мустаците му са побелели, но макар и сух като скелет ми изглежда толкова силен и решителен, че ако се сборичкаше с него моят другар, исполинът Голиат, не зная кой от двамата щеше да надвие… Не ти зная кроежите, но пази се, господарю… Пази се…

— И моята, черната Явска пантера, беше много яка и зла — рече Морок с презрителна и зловеща усмивка.

— Смърт ли? Няма съмнение, тя и сега е яка и зла, както друг път… Само че за тебе е почти кротка.

— Също така ще укротя и този старец, макар и да е силен и груб.

— Хм! Пази се, господарю. Способен си и като тебе юнак няма, но — вярвай ми — никога не ще превърнеш в агне стария вълк, който след малко ще дойде тук.

— А моят Каин, а моят тигър Юда, не лазят ли отпреде ми от страх?

— Вярно е, защото имаш такива средства, които…

— Защото имам вяра… Това е всичко… — каза повелително Морок като прекъсна Карл и придружи думите си с такъв поглед, който накара другия да наведе глава и да замълчи. — Когато Бог подкрепя някого в борбата му с животните, защо не ще да го поддържа и в борбата му с хората, когато тия хора са лоши и безбожни? — добави Пророка с тържествуващ и вдъхновен поглед.

Било от доверие към убежденията на господаря, било че нямаше право да се препира с него по такъв важен въпрос, Карл отговори смирено на Пророка:

— Ти си по-учен от мен, господарю, каквото направиш, добре е направено.

— Вървя ли след стареца и двете момичета през целия ден? — попита Пророка след кратко мълчание.

— Да, но отдалеч. Понякога хващах направо през долината, понякога през планината, но винаги вървях край пътя, за да ги гледам. За последен път ги видях, когато бях тръгнал зад воденицата на керемидарницата… Когато излязох отново на главния път и взе да се мръква, побързах да ги изпреваря и да ти съобщя това, което наричаш добра новина.

— Много добра…, да, много добра… И ще те възнаградя, защото ако се бяха измъкнали тия хора от ръцете ми…

Пророка се разтрепери и не довърши. По лицето и по гласа му човек можеше да отгатне колко важна бе за него новината, която му бяха донесли.

— Наистина — започна Карл — тази новина е важна, защото онзи, руският бързоходец, който беше целият в сърма, дойде от Петербург в Лайпциг, за да се срещне с теб… Това бе може би за…

Морок прекъсна грубо Карл:

— Кой ти каза, че идването на бързоходеца има връзка с тези пътници? Лъжеш се, аз ти казвам…

— Е, добре, господарю, прощавай. И да не говорим повече за това… Сега да оставя чантата си и да отида да помогна на Голиат да нахраним животните, защото иде време за вечеря.

— Голиат излезе. Той сигурно не знае, че си дошъл. Гледай да не те видят тук високият старец и двете момичета, това ще ги направи подозрителни.

— Тогава къде да отида?

— Ще се прибереш в малката стаичка вътре в обора. Там ще чакаш заповедите ми, защото може още тази вечер да тръгнеш за Лайпциг.

— Твоя воля. Останало ми е нещо в чантата, ще си хапна в стаичката и ще си почина.

— Върви…

— Господарю, припомни си какво ти казах: пази се от стареца с побелелите мустаци, той е много решителен. Аз разбирам, той е лукав… пази се…

— Бъди спокоен. Аз винаги внимавам — каза Морок.

— Тогава добра сполука, господарю.

И Карл слезе по стълбата и полека-лека се изгуби.

Морок се разходи известно време замислен, после отиде при ковчежето, в което имаше книжа, извади от него едно много дълго писмо и с голямо внимание го прочете няколко пъти. От време на време той поглеждаше към вътрешния двор на гостилницата и с притеснено сърце се ослушваше, защото с нетърпение очакваше да пристигнат трите лица, за които му бяха съобщили, че са наблизо.

II глава
Пътниците

Докато горната сцена се разиграваше в гостилницата „Белият сокол“, трите лица, които звероукротителят Морок чакаше с нетърпение, вървяха мирно сред весели ливади. От едната им страна течеше река и имаше воденица, а покрай другата минаваше главният път за селото Мокерн, разположено на около една миля, на върха на една доста висока могила.

Небето беше ясно, единствено бученето на водата, която блъскаше воденичния камък, разваляше тишината на безмълвната нощ. Кичести върби, наведени над водата, спущаха зелените си и прозрачни сенки, а по-нататък небесната синева и огнените зари на залязващото слънце толкова силно се отразяваха във водата, че ако не бяха възвишенията, които я деляха от небето, червенината и синевата на вълните щяха да се смесят в една ослепителна водна плоскост с червенината и синевата на небето. Големите тръстики край брега свеждаха върховете си от черно кадифе под слабото веяние на вечерника, който често подухва на мръкване. И в същото време по тънкия ветрец достигаше подрънкването на звънци от стадо.

По пътеката, която пресичаше ливадата, две петнадесетгодишни момичета яздеха един бял кон. И двете, нагиздени, дребни и нежни, бяха седнали на широкото седло. Висок мъж с почерняло лице и дълги побелели мустаци държеше юздата и от време на време се обръщаше към момичетата с грижлив, почтителен, бащински поглед. Той се подпираше на дълга тояга, а на все още яките си рамене носеше войнишка торба. По напрашените му обувки и по провлеченото му крачене се познаваше, че пътува отдавна.

На края на малкия керван вървеше куче, каквото северните сибирски племена впрягат в шейни. По всичко то приличаше на вълк и не се отделяше от стъпките на господаря си.

Двете момичета бяха прелестни. Едното държеше в лявата си ръка разлюляната юзда, а с дясната бе прегърнало през кръста заспалата си сестра, която бе облегнала глава на рамото й. Двете сестри близначки се наричаха Роз и Бланш. По черното им полуизбеляло облекло можеше да се разбере, че са сирачета. Те бяха еднакви на ръст и толкова си приличаха, че човек трябваше дълго време да ги гледа, за да ги различи. Засега разликата беше в това, че Роз стоеше будна и изпълняваше длъжността на по-голямата, която й определи техният водач. Като стар войник от империята и ревностен пазач на дисциплината, той бе намерил за добре да раздели по този начин между двете сестри подчинението и заповядването. Ако ги бе видял някой живописец, той би се вдъхновил от двете хубави лица, с черна кадифена шапчица, изпод която се подаваше яснокестенява къдрава коса, която се спускаше по врата и раменете и обграждаше спокойните, алени и гладки бузи. С устните им не можеше да се сравни червеният карамфил, а синкавата теменуга бледнееше пред ясните им големи очи, в които беше изписана кротостта на характера и невинността на годините им. Тяхното чисто и бяло чело, малкото носле и вдлъбнатината на брадичката правеха тия две същества още по-достойни за обич и показваха тяхната невинност и доброта.

Струваше си да ги види човек и когато приближаваше дъжд или буря. Тогава старият войник ги завиваше грижливо с голям кожух от еленова кожа, а върху главите им мяташе качулка. Тогава нищо не можеше да се мери по красота с двете засмени личица, завити в тъмната мантия.

Вечерта бе хубава и тиха. Тежката мантия лежеше върху коленете на двете сестри, а качулката бе паднала зад тях върху седлото. Роз все още държеше през кръста заспалата си сестра и я гледаше с неизмерима, почти майчина любов, защото този ден Роз бе по-голямата, а по-голямата сестра е майка…

Двете момичета не само, че се обичаха, но тъй като бяха близначки, впечатленията им се появяваха едновременно. Вълнението на едната веднага се изписваше върху лицето на другата. По една и съща причина и двете се разтреперваха и почервеняваха — толкова еднакво биеха младите им сърца. Взаимно чувствуваха и невинната радост, и горчивата тъга, и бързаха да си ги споделят. Когато бяха малки и двете се разболяваха заедно, но заедно се и свестяваха и придобиваха предишната си хубост. След всичко това трябва ли да поясняваме, че тайнствените нишки, които свързваха двете близначки, щяха да нанесат смъртоносен удар на живота им, ако се прекъснеха. Двете можеха да живеят само общ живот, заедно да жалят, да страдат, да се обезсърчават и да умрат, когато немилостива ръка ги отдели една от друга.

Водачът на двете сирачета бе около петдесетгодишен мъж с войнишки вид. Той бе от безсмъртния тип войници на републиката и империята, от ония народни юнаци, които в една война станаха първите войници на света, за да покажат на всички какво може народът, когато неговите избраници доказват своето доверие, своята сила и своята надежда. Този войник, водач на двете сестри, едно време конник гренадир от императорската гвардия, се наричаше Дагоберт. Лицето му бе грубо, сериозно и начумерено. Сивите му дълги и гъсти мустаци покриваха долната му устна и се смесваха с гъстата му брада. Бузите му бяха грижливо обръснати. Гъстите и черни вежди почти покриваха ясносините му очи. Златни обеци достигаха до войнишката му яка с бели ръбове. Кожен пояс стягаше през кръста дрехата му от сива аба. Синя войнишка шапчица с червени ресни, падащи на лявото му рамо, покриваше безкосата му глава. Някога имаше херкулесовска сила, сърцето му винаги бе лъвско, добро и търпеливо. При цялата си външна грубост Дагоберт показваше към сирачетата голяма грижливост и почти майчина любов… Да, майчина, защото за такава любов майчиното сърце е войнишко сърце. Със стоическото си спокойствие, което обуздаваше всяко вълнение, Дагоберт ставаше смешен и комичен.

От време на време Дагоберт погалваше и казваше приятелска дума на кроткото бяло конче, което яздеха сирачетата. Вдлъбнатините на челото и дългите му зъби показваха старостта му. Два дълбоки белега, единият на хълбока, а другият на гърдите показваха, че конят е влизал в люти битки. Понякога той гордо разтърсваше старата войнишка юзда, върху която все още се бе запазило изображение на орел. Походката му бе правилна, умна и решителна. По лъскавия му косъм, по неголемия корем и по пяната, която покриваше муцуната му, се виждаше, че той се радва на такова здраве, каквото придобиват конете от постоянната, но умерена работа, от дълго пътуване, но по няколко часа на ден. Това добро животно цели шест месеца се намираше на път, но продължаваше да носи и двете сирачета, и тежките дисаги заедно със седлото, сякаш току-що бе тръгнало.

Споменахме за прекомерно дългите зъби на този кон (явен знак за старост), защото той все ги показваше. От една страна, за да остане верен на името си (наричаше се Смешльо), а от друга, за да се присмива на кучето, което вървеше подире му.

Кучето се наричаше Сърдитко и вървеше по стъпките на господаря си и близо до Смешльо. Сегиз-тогиз Смешльо го хващаме леко за гърба, вдигаше го нагоре и така го носеше известно време. Кучето, било че имаше гъста козина, било че бе навикнало на шегите на другаря си, самодоволно им се поддаваше, но когато шегата се проточеше по-дълго време, Сърдитко обръщаше глава и изръмжаваше. Смешльо веднага го пускаше на земята. Друг път, за разнообразие, Смешльо захапваше лекичко торбата на войника, който подобно на кучето, бе навикнал на тези шеги.

По тия малки подробности можеше да се разбере какъв сговор имаше между близначките, стария войник, коня и кучето.

Малкият керван бързаше да стигне преди мръкване в селото Мокерн, което се виждаше на върха на могилата.

От време на време войникът се озърташе около себе си. Когато стигнаха до воденицата, той се спря и няколко пъти прокара дългите си мустаци между палеца и показалеца си — това винаги показваше неговото силно вътрешно вълнение.

Като видя господаря си, Смешльо също внезапно спря. Бланш се събуди и изправи глава. Тя се обърна към сестра си и й се усмихна. Двете се зачудиха, като видяха, че Дагоберт стои като прикован, с облегнати върху дългата му тояга ръце и със смутено лице…

Намираха се под една ниска рътлинка, чийто връх затулваха гъстите листа на голям дъб, посаден в средата на тази могила.

Когато Роз видя, че Дагоберт продължава да стои замислен, тя се наведе, сложи малката си ръка върху рамото на войника, който бе гърбом към нея, и попита:

— Какво ти е, Дагоберт?

Старецът се обърна и сестрите учудено видяха една едра сълза, която беше оставила по червеникавото му лице мокра диря и се бе изгубила в гъстите му мустаци.

— Ти плачеш! — извикаха Роз и Бланш. — Какво ти е?

Войникът се подвоуми, избърса очите си, посочи на двете сирачета стария дъб, до който се намираха, и с развълнуван глас им рече:

— Ще ви натъжа, мили мои, но това, което ще ви кажа, е нещо свещено… Е, добре. Преди осемнадесет години, в навечерието на голямата битка при Лайпциг, аз пренесох баща ви до това дърво. Той бе ударен на две места със сабя по главата и на едно с пушка по рамото… Тук, на това място, той и аз, който също бях ранен на две места с копие, бяхме пленени… И то от кого! От един предател! Да, от един французин, от един маркиз бежанец, полковник на руска служба, който после… Един ден ще научите всичко това.

След кратко мълчание старият войник посочи с върха на тоягата си селото Мокерн и добави:

— Да, припомням си… Ето височините, където вашият баща, който командуваше нас и поляците от гвардията, отблъсна руските кирасири, като завзе една батарея. Ах, — въздъхна простодушният войник — мои деца, струваше си да видите юначния си баща, начело на нашата гренадирска конна бригада, как се спуска върху неприятеля сред градушка от гранати.

Докато Дагоберт разказваше, двете сирачета едновременно се спуснаха от коня и уловени за ръка коленичиха пред стария дъб. После те се прегърнаха разплакани, а зад тях войникът бе скръстил ръце върху дългата си тояга, на която бе облегнал голото си чело.

— Хайде, не трябва да се натъжавате — каза той кротко като видя, че Роз и Бланш продължават да плачат. — Може да намерим генерал Симон в Париж. Тази вечер ще ви обясня това… Нарочно чаках този ден, за да ви разкажа много неща за баща ви. Този ден е като годишнина…

— Ние плачем, защото си спомнихме и майка ни — рече Роз.

— Майка ни, която ще видим само на небето — прибави Бланш.

Войникът вдигна сирачетата, хвана ги за ръцете и ги изгледа с неизразима любов, което бе още по-трогателно поради грубото му лице.

— Не трябва да тъжите така, деца мои — каза той. — Наистина, майка ви беше много добра. Когато живееше в Полша, наричаха я Варшавски бисер, но по-точно щеше да е бисерът на света, защото в целия свят нямаше жена като нея…

Гласът на Дагоберт се промени. Той млъкна и според обичая си стисна между палеца и показалеца дългите си сиви мустаци.

— Слушайте, деца мои — започна той, след като надви вълнението си. — Майка ви е давала много добри съвети, нали?

— Така е, Дагоберт.

— Какво ви заръча тя преди смъртта си? Често да си спомняте за нея, но без да се натъжавате.

— Наистина, тя каза, че Бог, който винаги е милостив към майките, чиито деца остават сираци на земята, ще й позволи да ни чуе отгоре, от небето — каза Бланш.

— И че тя винаги щяла да гледа с отворени очи — прибави Роз.

След това двете сестри се уловиха за ръце, обърнаха простодушните си погледи към небето и казаха с вяра, свойствена за годините им:

— Нали, мамичко, ти ни виждаш и ни слушаш?

— Майка ви вижда и чува — каза Дагоберт развълнуван. — Тогава недейте я нажалява, като се показвате скръбни… Тя ви е забранила това…

— Истина е, Дагоберт, няма да скърбим повече.

И сирачетата избърсаха очите си.

Дагоберт беше далеч от набожността, той беше истински неверник. В Испания бе прекарал под ножа много калугери от всякакво общество и всякакъв цвят, които с кръста в едната ръка и със сабя в другата не бранеха свободата (защото инквизицията от векове я бе обковала във вериги), а своите чудовищни облаги. Дагоберт бе присъствувал на много ужасни зрелища и толкова отблизо бе виждал смъртта, че чувството на естествената религия, обща за всяко обикновено и честно сърце, винаги владееше душата му. Затова той не споделяше утешителното уверение на двете сестри, но му се виждаше грешно да го накърни.

Когато ги видя успокоени, той подкачи:

— Наистина, мои мили, повече обичам да слушам, когато си бръщолевите като сутринта или като вчера… Да се подсмивате и да не ми отговаряте, когато ви питам… Толкова се бяхте залисали в разговора. Така, така, госпожици… От два дни сте се предали на важни работи. Толкова по-добре, особено ако ви забавлява това.

Двете сестри се зачервиха и се усмихнаха напук на сълзите, които още плуваха в очите им.

— Повярвай, Дагоберт, говорихме си за обикновени работи — каза Роз на войника.

— Добре, добре… Не искам да знам. Отпочинете си още малко и после да вървим, защото се мръква, а трябва да стигнем в Мокерн преди да се стъмни, за да можем да тръгнем утре рано.

— Много ли имаме още да вървим? — попита Роз.

— До Париж ли?… Да, чеда мои. Не вървим бързо, но напредваме. Пътуваме евтино, защото кесията ни е тънка: една стая за вас, един сламеник и една завивка за мен пред вратата ви със Сърдитко в краката ми, шепа чиста слама за Смешльо — това са всичките ни пътни разноски. Не говоря за храната, защото и двете ядете колкото една мишка, пък и аз се научих в Египет и Испания да ям, когато може…

— А защо не казваш, че за да пестим, ти самичък правиш каквото ни трябва, дори не ни оставяш да ти помагаме.

— Най-сетне, добри ни Дагоберт, като си помисли човек, че ти переш всяка вечер… Като че ли не сме ние, които…

— Вие! — войникът прекъсна Бланш. — Нима искате да ви оставя да се напукат хубавите ви ръчици в сапунената вода? Ами във време на война войниците не перат ли сами дрехите си? Аз бях много добър перач в полка. А да не се хваля колко хубаво гладя.

— Наистина, много хубаво гладиш.

— Само че понякога изгаряш дрехите — каза Роз усмихната.

— Когато гладилото е много горещо, разбира се… Какво да се прави! Доближавам го до бузата си, но пусто — много е корава кожата ми, та не усещам горещината — каза Дагоберт с невъзмутимо спокойствие.

— Не се ли сещаш, Дагоберт, че се шегуваме?

— Е добре, знаете, че съм добър перач и занапред си давайте дрехите да ви ги пера. Това не е толкова скъпо, а на път няма дребно пестене, особено за сиромаси като нас. Трябва да имаме поне с какво да стигнем в Париж… Нашите книжа и медальонът, който носите, ще свършат другото. Поне трябва да се надяваме…

— Този медальон е свещен за нас. Мама ни го даде в смъртния си час…

— Затова гледайте да не го загубите. Проверявайте от време на време дали е на мястото си.

— Ето го — каза Бланш.

И тя извади от пазвата си един малък бронзов медальон, който носеше на шията си, окачен на метална верижка.

Този медальон съдържаше от двете си страни следните надписи:

ЖЕРТВА В ПАРИЖ

НА

L.C.D.J.

МОЛЕТЕ СЕ ЗА МЕН

ПАРИЖ

13 февруари

1682

Улица Св. Франц 3

след век и половина

ще бъдете на

13 февруари 1832

молете се

за мен

— Какво ще рече това, Дагоберт? — попита Бланш, като разглеждаше надписите. — Мама не можа да ни каже.

— За това ще говорим довечера — отговори Дагоберт. — Мръкна се, хайде да вървим. Стискайте добре този медальон. Имаме близо час път, докато стигнем в селото. Хайде, деца мои, още веднъж погледнете тази ратлинка, където падна вашият юначен бащица… И се качвайте!

Двете сирачета хвърлиха последен набожен поглед към мястото, което извика тъжни спомени на водача им и, подпомогнати от него, възседнаха Смешльо.

Той не се бе помръднал, но предвидливо се възползува от времето и си похапна на чужда земя зелена и прясна тревица, напук на завистливия Сърдитко, който се бе излегнал на ливадата и бе сгушил муцуна между предните си крака. Когато потеглиха, Дагоберт опипваше земята с дългата си тояга и предпазливо водеше коня, защото нивата ставаше все по-мочурлива. След няколко крачки той се принуди да кривне наляво, за да излезе на главния път.

Когато стигнаха в Мокерн, Дагоберт попита коя е най-евтината гостилница. Отговориха му, че тук има само една гостилница и тя е „Белият сокол“.

— Тогава да вървим в „Белият сокол“ — каза войникът.

III глава
Пристигане

Звероукротителят Морок вече няколко пъти с нетърпение отваря капака на прозореца на горницата, който гледа към двора на гостилницата „Белият сокол“, за да види кога ще пристигнат двете сирачета и войникът. Когато видя, че ги няма, той взе да се разхожда със скръстени на гърдите ръце и с наведена глава мислеше как да изпълни плановете си. Няма съмнение, че мислите го измъчваха, защото лицето му изглеждаше по-зловещо от всякога.

Този човек на вид наистина бе зверски див, но инак бе умен. Със сърцатост, която показваше чрез упражненията си и която хитро приписваше на покръстването си, с говора си, който понякога бе тайнствен и тържествен, със строгото си лицемерие той бе успял да постигне влияние върху населението, което често посещаваше по време на обиколките си.

Няма съмнение, че Морок, много преди да се покръсти, беше навикнал с нравите на дивите зверове. И наистина, тъй като бе родом от Сибир, още от малък той беше измежду най-смелите ловци на мечки и елени. По-късно, през 1810, заряза тази работа и стана водач на един руски инженер, натоварен да проучи полярните страни. С него по-късно отиде в Петербург. Така Морок, след няколко щастливи промени, стана императорски бързоходец, когото и най-малката прищявка на господаря тласка да обходи с шейна цялата пространна държава от Персия до Ледовитото море. За такива, които пътуват денем и нощем, няма нито лошо време, нито пречки, нито умора, нито опасности — те или трябва да се пръснат, или да постигнат целта. От това лесно може да се разбере какви смели, силни и търпеливи са тези хора, научени на подобен живот.

Сега не е време да се казва поради какви особени обстоятелства Морок напусна тази тежка работа и започна друга, и най-накрая влезе като оглашен в един фрибургски манастир, след което добре и както трябва обърнат, започна своите скитнически пътувания с няколко звяра, които той не знаеше откъде са.

Морок се разхождаше в горницата. Вече беше тъмно. Трите лица, които той толкова нетърпеливо чакаше да пристигнат, все още не се бяха появили. Затова той започна все по-бързо да се разхожда. Изведнъж се спря, наведе глава към прозореца и започна да се ослушва. Той имаше много остър слух. „Ето ги, идват“ — извика и в червените му очи светнаха дяволски пламъчета. Той разпозна стъпките на човек и на кон. Отиде до прозореца на стаята си, отвори го полекичка и видя, че в двора на гостилницата влизат двете момичета и техният водач, старият войник.

Нощта бе мрачна и облачна. Силен вятър люлееше светлината на фенерите, с които посрещаха новите гости. Външните белези, които Карл даде на Морок бяха толкова точни, че той не можеше да се излъже. Затвори прозореца и мисли дълго цели четири часа как да подреди плановете си. После се наведе над капака, където беше подпряна стълбата за изкачване в гостилницата и извика:

— Голиат!

— Какво, господарю? — отвърна прегракнал глас.

— Ела тук.

— Ето ме. Връщам се от месарницата и нося месо.

Стъпалата на стълбата се разлюляха и скоро на горницата се показа голяма глава.

Голиат (името му бе точно — той беше висок повече от шест стъпки и с херкулесовски плещи) бе твърде грозен. Кривогледите му очи бяха потънали под ниско и изпъкнало чело. Косата и брадата му бяха червеникави, гъсти и остри като конска грива, така че на външен вид той наистина приличаше на звяр и дивак. Между широките си челюсти, в зъбите си, които приличаха на куки, държеше къс сурово говеждо месо. То тежеше пет-шест кила, но така му бе по-лесно да го носи, за да може с ръцете си да се изкачи по стълбата, която се олюляваше под тежестта му.

Най-накрая това голямо и дебело тяло се показа цялото. По бичия му врат, по извънредно широките гърди и рамене, по дебелината на ръцете и краката му лесно можеше да се разбере, че този исполин без страх може да излезе лице в лице и да пребори мечка. Той бе обул вехти сини панталони с червени ивици и дебел кожух, одраскан на места от острите нокти на зверовете.

Когато се изправи, Голиат отвори устата си, изпусна говеждото месо и започна жадно да облизва окървавените си мустаци. Той, подобно на много други шутове, беше започнал да яде по сборищата сурово месо, с което плащаха зрителите, после свикна с тази храна, подчини вкуса на интереса си и по време на Мороковите упражнения изяждаше пред множеството няколко кила сурово месо.

— Моят дял и делът на Смърт са долу, а това е за Каин и за Юда — каза Голиат, като посочи говеждото месо. — Къде е ножът да го разделя на две. За мен всички са равни — животно или човек, всяка уста трябва да има месо…

Засука единия ръкав на кожуха и отдолу се показа космата като вълча кожа ръка, с дебели колкото палеца жили.

— Сега казвайте, господарю, къде е ножът — повтори той и се огледа наоколо.

Вместо да отговори на това питане, Пророка зададе няколко други въпроса.

— Долу ли беше, когато в гостилницата пристигнаха новите пътници?

— Долу, господарю, връщах се от месарницата.

— Кои са тия пътници?

— Две момичета на бял кон и един дъртак с дълги мустаци. Но къде е ножът, животните са много гладни… Пък и аз…

— Знаеш ли къде настаниха тези пътници?

— В дъното на двора.

— В сградата, която гледа към полето ли?

— Да, господарю. Но…

В същото време се чу такъв рев на животните, който залюля горницата и прекъсна Голиат.

— Чувате ли? — извика той. — Животните са побеснели от глад. Да можех и аз, щях да изръмжа като тях. Никога не съм виждал Юда и Каин такива — така тичат в клетките си, че всичко ще изпотрошат. А на Смърт очите светят повече от всеки друг път… Като две свещи са, горката Смърт.

Но Морок, без да слуша думите на Голиат, рече:

— И така, значи двете момичета се настаниха в сградата, която е в дъното на двора, нали?

— Да, да. Но къде е ножът? Откакто е излязъл Карл, всичко трябва да върша аз, а с това закъснява и вечерята ни.

— А старецът остана ли с момичетата? — попита Морок.

Голиат се чудеше какво да направи, тъй като въпреки всичките му настоявания, господарят му нехаеше за вечерята на животните и започна изненадано да наблюдава Пророка.

— Защо не отговаряш, говедо!

— Ако съм говедо, силен съм и като говедо — отвърна Голиат ядосано. — И в борбата с животните рядко се предавам.

— Питам те, остана ли старецът с двете момичета? — повтори Морок.

— Не — отговори исполинът. — Старецът най-напред вкара коня си в обора, после поиска корито и вода и сега пере на двора дрехи… Мъж с бели мустаци да пере като някоя перачка е същото, все едно аз да давам просо на канарчета — добави Голиат и повдигна презрително рамене. — Отговорих ви вече, господарю, затова ме оставете да се занимавам с вечерята на животните. — После започна отново да се оглежда и попита: — Къде ли е ножът?

След кратко мълчание Пророка рече на Голиат:

— Тази вечер няма да даваш храна на животните.

— Какво казахте, господарю?

— Казах ти тази вечер да не даваш храна на животните.

Голиат опули кривогледите си очи, скръсти ръце и се отдръпна назад.

— Е, чу ли ме? — попита Морок нетърпеливо.

— Да не им давам, когато месото ни е готово и вечерята ни е закъсняла цели три часа! — извика Голиат смаяно.

— Покорявай се и мълчи!

— Вие искате тази вечер да се случи нещо лошо? От глад животните ще пощръклеят. Пък и аз…

— Още по-добре!

— Ще побеснеят!

— Още по-добре!

— Как така по-добре… Ами…

— Мълчи!

— Но, кълна се в дявола, и аз съм гладен като тях.

— Яж, кой ти забранява? Вечерята ти е готова, нали ядеш сурово месо.

— Никога не ям без животните си, нито те без мене.

— Повтарям ти, че ако дадеш тази вечер на животните да ядат, ще те изпъдя.

Голиат изръмжа прегракнало като мечка и изгледа Пророка смаяно и ядосано.

Когато Морок даде заповедите си, започна да се разхожда замислено из стаята. После се обърна към Голиат и му рече:

— Помниш ли къщата на селския кмет, у когото ходих тая вечер да прегледа пътното ми свидетелство и дето жена му купи от мене няколко малки книжки и една броеница?

— Да — отговори грубо исполинът.

— Ще отидеш да попиташ слугинята му дали мога да намеря господаря й утре много рано у дома му.

— Защо ви е?

— Може би ще му кажа нещо важно… Няма значение, кажи, че го моля да не излиза, докато не се види с мене.

— Добре…, но не мога ли да дам на животните да ядат, преди да ида у кмета? Само на явската пантера, тя е най-изгладняла… Моля ви, господарю, поне на Смърт… Ще й дам само един залък. А Каин, Юда и аз ще чакаме.

— Точно на пантерата ти забранявам да даваш храна. Дори на нея повече ти забранявам, отколкото на другите животни.

— По дяволите! — извика Голиат. — Какво ви е днес? Нищо не разбирам. Жалко, че го няма Карл. Той е хитър и щеше да ми помогне да разбера защо забранявате да нахраня животните, когато те са гладни.

— Не е нужно да знаеш.

— Няма ли скоро да се върне Карл?

— Той се върна…

— Къде е?

— Пак тръгна…

— Какво става тук? Тук има нещо! Карл отива, връща се, пак заминава и…

— Не намесвай Карл. Става дума за теб сега. Макар и да си гладен като вълк, ти си хитър като лисица, а когато искаш, си лукав точно като Карл.

Морок веднага промени израза на лицето си, промени и гласа си, и сърдечно потупа исполина по рамото.

— Аз ли съм лукав?

— Да. И доказателството е, че тази нощ ще бъдеш достатъчно лукав, за да спечелиш десет фиоринта…

— За подобна работа наистина съм хитър — каза исполинът усмихнат. — Какво трябва да направя, за да спечеля тези десет фиоринта?

— Ще видиш…

— Трудна ли е работата?

— Най-напред ще отидеш у кмета, но преди това ще накладеш това мангалче. — И Морок посочи с пръст мангалчето.

— Добре, господарю — каза исполинът, за когото липсата на вечеря се компенсираше от евентуалното получаване на десет фиоринта.

— В мангала ще сложиш да се нагорещи тази стоманена пръчка — прибави Пророка.

— Добре, господарю.

— Ще я оставиш в мангала, ще отидеш у кмета, после пак ще дойдеш да ме чакаш тук.

— Добре, господарю.

— И непрекъснато ще гледаш да има огън в мангала.

— Разбрах, господарю.

Морок тръгна да излиза, но се обърна и каза:

— Мислиш, че старецът пере на двора?

— Да, господарю.

— Не забравяй: сложи стоманената пръчка, отиди у кмета, върни се и чакай заповедите ми.

Като каза това, Пророка слезе от горницата и изчезна.

IV глава
Морок и Дагоберт

Голиат не бе излъгал — Дагоберт переше така сериозно, както вършеше всяка работа.

Ако си припомним войнишките обичаи по време на битка, няма за какво да се чудим. Освен това Дагоберт мислеше как да спести парите от тънката кесийка на сирачетата и да ги освободи от грижите, от трудностите. Затова всяка вечер, където и да нощуваха, той извършваше много женски дейности. Той беше майстор във всичко. Много пъти, по време на поход, бе поправял изкусно повредените по време на боя дрехи на войниците, защото войникът освен дето може да понесе поражението от една сабя, той трябва да изкърпи след това и униформата си. Вечерта или на другия ден след някоя люта битка, той виждаше как най-добрите войници, които винаги се отличават по хубавото си и изрядно военно облекло, извадили игли, конци, ножици, копчета и други дреболии, кърпят и поправят скъсаното тъй изкусно, че може да им завиди и най-добрата домакиня.

Тук е мястото да се спомене как спечели прякора си Дагоберт Франциск Балдуин, водачът на двете сирачета, който беше един от най-красивите и най-смелите гренадири от императорската гвардия.

Един цял ден бяха водили боеве, без да се знае кой е надделял… Вечерта ротата, в която беше и нашият войник, отиде да завземе развалините на едно изоставено село. Поставиха постове, половината конница остана върху седлата, а другата разседла конете и отиде да почива. В последвалата случка нашият войник се бе сражавал геройски, без да бъде ранен. Дълбоката драскотина по крака му, оставена от байонета на един немски войник, той приемаше единствено като спомен.

— Нехранимайко! Скъса ми новите гащи! — извика гренадирът, когато видя, че на задницата му има голяма дупка върху униформата. За отговор той отвърна с изкусно промушване от горе на долу, което прониза австриеца. Нашият войник показа хладнокръвие за раната по кожата, но не може да се каже същото за отношението му към парадните панталони.

Затова още същата вечер той се запретна да поправи това нещастие. Извади от пазвата си най-здравите конци, най-добрата игла, сложи напръстника, събу ботушите и гащите си, които обърна наопаки, за да не личи никаква кръпка, и седна да работи до огъня. Това противоречеше на военния ред, но дежурният капитан не можа да се стърпи и да не се засмее, когато видя войника, седнал на петите си, с шапка от пера на главата, с парадна униформа на гърба, с ботушите до него, как шие хладнокръвно като някой шивач, седнал в работилницата си.

Изведнъж се чу гърмеж от пушки, лостовите се върнаха и извикаха:

— На оръжие!

— На конете! — извика и капитанът със силен глас.

За миг войниците се метнаха върху конете, а клетият кърпач се оказа водач в първата редица. В бързината той бе обул панталоните си наопаки и без да губи време за ботушите, се бе метнал на коня. Отряд казаци, използувайки прикритието на близката гора, се бе опитал да нападне френската войска ненадейно. Битката бе кървава. Нашият войник бе особено ядосан — той много пазеше нещата си, а за него денят не бе добър. Панталоните му бяха скъсани, ботушите му ги нямаше, как да не сече със сабята по-ожесточено от всеки друг път. Луната осветяваше всичко, така че дружината се смая от храбростта на гренадира, който уби двама казаци и сам-самичък улови един офицер.

След тази успешна битка капитанът поздрави френските войници и заповяда на кърпача да излезе пред строя. И капитанът, и конницата останаха смаяни, когато видяха как се приближава стройна и висока фигура, възседнала коня си, с отпуснати върху стремената боси крака и притискайки между също голите си колене клетото животно.

Капитанът се приближи до него, изведнъж си спомни заниманията на своя войник, преди да започне битката, и всичко разбра:

— Ах, ти! — каза той. — Ти постъпваш като крал Дагоберт — обуваш панталоните си наопаки…

Въпреки дисциплината, войниците не можаха да се сдържат и се разсмяха на шегата. Но нашият войник, прав на седлото, с палец върху юздата, със сабя, облегната на дясното му бедро, запази свойственото си невъзмутимо хладнокръвие и след като прие поздравленията на капитана, се обърна и се върна на мястото си. От този ден Франциск Балдуин бе наречен Дагоберт и досега носеше този прякор.

И така, Дагоберт переше в двора на гостилницата, а няколко пияници го наблюдаваха с учудване и любопитство.

Зрелището наистина беше странно.

Дагоберт беше свалил сивия си елек и бе засукал ръкавите на ризата си. С едната ръка той търкаше със сапун малка кърпа, чийто долен край лежеше в коритото, пълно с вода. На другата му ръка, нашарена от белези, се виждаха дълбоки вдлъбнатини.

Немците, пушейки лулите си, изпразваха чашите с бира и се чудеха на странната дейност на този висок старец с дълги мустаци, с гола глава и с отвратително лице. Това, което вършеше, за него бе съвсем обикновено, и той започна да се ядосва на начина, по който го наблюдаваха.

По едно време Пророка дойде под навеса. Видя войника, наблюдава го с голямо внимание няколко минути, и като се приближи до него му каза на френски:

— Както се вижда, побратиме, вие нямате вяра на перачките от Мокерн, нали?

Дагоберт не прекъсна прането, начумери се, извърна глава, за да изгледа Пророка и нищо не отговори.

Морок се зачуди от мълчанието му, но продължи:

— Не се лъжа, французин сте, юнако мой, това личи от думите, с които сте нашарили ръката си, пък и по тази фигура се познава, че сте стар войник от империята. Според мен не е прилично един храбрец да държи хурка…

Дагоберт не отвърна нищо, но прехапа мустаците си и започна бързо да търка дрехите със сапуна. Лицето и думите на звероукротителя му се виждаха крайно неприятни. Пророка като че ли забеляза това, но продължи.

— Аз знам, че не сте нито глух, нито ням. Защо тогава не желаете да говорите?

Дагоберт не можеше повече да търпи, извърна рязко глава, изгледа Морок навъсено и рече грубо:

— Не ви познавам и не искам да ви познавам. Оставете ме на мира… — И продължи да пере.

— Но хората се запознават… с чаша рейнско вино. Ще говорим за нашите войни… Защото и аз съм ходил на война, съобщавам ви навреме. Това ще ви направи може би по-учтив.

Жилите върху главата на Дагоберт се издуха. В погледа и тона на упорития си събеседник той откри някакво предизвикателство, но се стърпя.

— Не искате ли да пиете с мен чаша вино? Ще говорим за Франция. Аз съм живял там дълго време — това е хубава страна. Затова ми е приятно, когато срещна французи, особено когато перат така добре като вас. Ако имах прислужница, щях да я пратя при вас, да се учи…

Пророка явно се подиграваше. Безочливият му поглед издаваше нахалството и високомерието му. Дагоберт знаеше, че с подобен противник лесно може да се спречка, но понеже искаше да избегне това, премести коритото на другия край на двора. Очите на звероукротителя светнаха от радост. За да покаже задоволството си, той поглади няколко пъти жълтеникавата си брада и бавно се приближи до войника, последван от неколцина любопитни. Дагоберт беше много хладнокръвен. Обиди се от безочливата упоритост на Пророка, прищя му се да грабне дъската, върху която переше и да му смаже главата, но щом си помисли за сирачетата, се въздържа.

Морок скръсти ръце на гърдите си и рече сухо:

— Наистина, перачо, ти не си учтив човек. — После се обърна към зрителите и продължи на немски: — Казвам на този французин с дългите мустаци, че не е учтив човек. Да чуем какво ще отговори. Може би ще трябва да му се даде един урок? Пазил ме Бог от кавга — прибави той като въздъхна. — Но Бог ме е просветил, аз съм негова твар, и от уважение към него трябва да накарам другите да почитат неговата твар…

Тези тайнствени думи на Пророка много допаднаха на пияниците. Пророка бе прочут и в Мокерн — те чакаха на следващия ден неговото представление и началото много им харесваше.

Дагоберт не се стърпя от предизвикателните думи на противника си и каза на немски:

— Разбирам този език, говорете да чуят всички…

Пристигнаха и други любопитни и ги обградиха, работата започна да става лоша.

Пророка начена на немски:

— Преди малко ви казах, че не сте учтив, а сега ще кажа, че сте безсрамно груб. Какво ще отговорите на това?

— Нищо — отвърна Дагоберт хладнокръвно и продължи да пере.

— Нищо? — попита Морок. — Лесно е да се каже. Аз пък ще добавя, че когато един честен човек иска да почерпи един чужденец с чаша вино, чужденецът няма право да отговори нахално…

Едри капки пот потекоха по челото и бузите на Дагоберт. Широката му брада потрепери от яд, но той се стърпя, хвана двата края на кърпата, която бе потопил във водата, затърка я, изстиска я и започна да шушне през зъбите си стара войнишка песен:

De Tirlemont, tandion du diable

Nous partirons demain matin

Le sabre en main,

Disant adieu à…

Не съобщаваме края на куплета, който е достатъчно циничен. Мълчанието, което си бе наложил, бе задавило Дагоберт, а песента го поотпусна.

Морок се обърна към присъствуващите и каза лицемерно:

— Ние знаехме, че наистина Наполеоновите войници бяха неверници, които връзваха конете си в църквата, които обиждаха Бога сто пъти на ден и които за разплата се удавиха в Березина като египтяните. Но не знаехме, че Бог, за да накаже тия безверници, им е отнел смелостта, единствената им добродетел. Този човек засегна в мое лице една твар, надарена с Божията благодат, и се прави, че не разбира, дето трябва да поиска прошка от мен. Или ако не…

— Или ако не? — попита Дагоберт без да погледне Пророка.

— Ако не, ще ми дадеш удовлетворение. Казах вече, че и аз съм ходил на война. Тук все ще се намерят две саби и утре рано сутринта ще можем да видим какъв цвят има кръвта ни… Ако имате кръв в жилите си!

Присъствуващите изпитаха уплаха, защото не очакваха такава развръзка.

— Да се биете ли? Много хубава идея! — извика един. — Но ще ви затворят и двамата. Законите за двубой са много строги.

— Особено за съмнителни хора и чужденци — прибави друг.

— Ако ви хване кметът с оръжие в ръка, веднага ще ви затвори в клетка, където ще седите два-три месеца преди да ви съдят.

— Вие ли ще ни предадете? — попита Морок.

— Не — отвърнаха селяните. — Но по-добре е да се разберете. Приятелски ви съветваме.

— Мислите, че ме е страх от затвора? — извика Пророка.

— Само да намеря две саби и ще видите утре дали ме интересува какво може да каже или да направи кметът?

— Какво ще направите с двете саби? — попита Дагоберт хладнокръвно.

— Когато едната е във вашата ръка, а другата в моята, тогава ще видите… Бог е заповядал на всеки да брани честта си.

Дагоберт сви рамене, върза опраните дрехи в една кърпа, зави сапуна в мушамена кесийка, затананика през зъби познатата вече песен, и си тръгна.

Пророка се намръщи и се уплаши да не остане напразно заяждането му. Той изпревари Дагоберт, изпречи се пред него, скръсти ръце на гърди, изгледа го нахално и каза:

— Както се вижда, някогашният войник на разбойника Наполеон вече става само за перачка и се отказва от дуел?

— Да, отказва се — отговори Дагоберт решително, макар да бе пребледнял.

Може би никога преди това старият войник не бе показвал любовта и предаността си към сирачетата така, както в този момент. Голяма бе жертвата за човек като него да се остави безнаказано да го обиждат, а и да се откаже от дуел.

— И така, вие сте малодушен. Вие се боите. Сами си признахте това.

При тези думи Дагоберт подскочи и както се готвеше да се нахвърли върху Пророка, така и ненадейно спря. Помисли си за двете момичета и за пречките, които можеше да предизвика един успешен или неуспешен дуел. Но това действие на войника бе толкова показателно, а изражението на неговото грубо, бледо и обляно в пот лице толкова ужасно, че Пророка и любопитните зрители се дръпнаха назад.

За кратко време настана дълбоко мълчание, след което ненадейно всички взеха страната на Дагоберт. Един човек каза на околните:

— Наистина, той не е страхлив.

— Наистина не е!

— Понякога се иска повече мъжество да се откажеш от един двубой, отколкото да го приемеш.

— Освен това Пророка постъпи несправедливо и иска да се скара с човека. Той е чужденец…

— И като чужденец, ако бе приел и го хванеха, дълго време щеше да лежи затворен.

— Освен това — добави друг — той пътува с две момиченца. При това положение може ли да се бие за щяло и нещяло? Ако го убиеха или затвореха, какво щеше да стане с клетите деца?

Дагоберт се обърна към говорещия и видя един пълен човек с искрено и добродушно лице. Войникът му подаде ръка и рече:

— Благодаря ви, господине.

Немецът също стисна ръката на Дагоберт.

— Господине — добави той, без да пуска ръката му — направете едно нещо — изпийте чаша пунш заедно с нас. Ние ще накараме Пророка да си признае, че беше прекалено заядлив и да се чукне с вас…

Звероукротителят, обезсърчен от края на случката, защото се надяваше войникът да приеме поканата му, гледаше присъствуващите с презрение, но полека-лека омекна. С надежда, че ще е от полза за по-нататъшните му планове, той пристъпи към войника и учтиво му каза:

— Добре, ще послушам господата. Признавам, че вината е моя. Вие ме засегнахте с лошото си посрещане и не можах да се стърпя. Повтарям, вината е моя — добави той със скрито неудоволствие. — Бог ни заповядва да сме смирени. Искам ви прошка.

Присъствуващите оцениха въздържаността и разкаянието на Пророка и го поздравиха.

— Е, юначе, иска ви прошка, няма какво да се добави — обърна се един към Дагоберт. — Тогава хайде да се почерпим. Предлагаме ти от сърце.

— Наистина, приемете! Молим ви в името на момиченцата — каза пълният мъж с намерение да убеди Дагоберт.

Войникът, трогнат от сърдечността на немците, отговори:

— Благодаря ви, господа. Добри хора сте вие. Но който приема да го почерпят и той после трябва да почерпи.

— То се подразбира. Всеки ще черпи по реда си. Най-напред ще платим ние, а после вие.

— Аз нямам пари да ви почерпя. Имаме още много път и не трябва да правя безполезни разноски.

Войникът произнесе тези думи с такова искрено и решително достойнство, че немците не се осмелиха да подновят предложението си — те разбраха, че характерът на Дагоберт не му позволява да приеме поканата им без унижение.

— Тогава лека нощ — каза пълният мъж. — Късно е вече и господарят на „Белият сокол“ ще ни изпъди.

— Лека нощ, господа — отвърна Дагоберт и тръгна към обора да нахрани коня си.

Морок се приближи до него и му каза смирено:

— Признах, че съм виновен, поисках ви прошка, но вие нищо не ми отговорихте…

— Ако ви срещна друг път, когато няма да съм необходим на децата — рече старият войник със задавен глас — ще ви кажа само две кратки думи.

После бързо обърна гръб на Пророка, а той бавно напусна двора.

Гостилницата „Белият сокол“ приличаше на четириъгълник с успоредни и равни противоположни страни. На единия край се издигаше главната сграда, а на другия бяха разположени няколко обикновени стаи, в които евтино можеха да пренощуват бедни пътници. По един сводест преход, между гъста върволица от стаи, се излизаше на полето, а от всяка страна на двора се простираха навеси, над които се издигаха житници и плевници.

Дагоберт влезе в обора, взе овеса, който бе приготвен за коня му, изсипа го в едно решето, преся го и тръгна към Смешльо. За негова изненада, старият му другар не изцвили весело. Той подвикна весело на Смешльо с приятелски глас, но вместо да го погледне с умното си око и да зарие с предните си копита, конят не помръдна. Войникът приближи и на слабата светлина на фенера видя животното, настръхнало от уплаха. Краката му бяха подгънати, ушите висяха върху вирнатата му глава, ноздрите му се разтваряха широко. Той опъваше оглавника като че ли искаше да го скъса от оградата, до която се опираше яслата. Пот течеше по синкавата му козина, която бе настръхнала. От време на време конят се разтреперваше.

— Ей, ей, стари Смешльо — каза войникът, като остави решетото на земята, за да помилва коня си. — И ти ли като господаря си, се страхуваш? Ти, който обикновено си безстрашен?

Напразни бяха ласките на войника. След малко конят започна да опъва още по-силно оглавника, доближи ноздри до ръката на Дагоберт и започна да го души, като че ли се съмняваше, че пред него е господарят му.

— Ти като че ли вече не ме познаваш! — продума Дагоберт. — Тук има нещо нередно.

И войникът започна да се оглежда неспокойно.

Оборът беше широк и тъмен. Едва го осветяваше един фенер, закачен на тавана, целия обвит с безброй паяжини. На другия край се виждаха трите яки и черни коне на звероукротителя, но те стояха толкова спокойно, колкото разтреперан и уплашен бе Смешльо. Дагоберт, изненадан от всичко, което след малко щеше да си обясни, отново взе да гали коня си, който полека започна да се успокоява.

— Такъв те искам, мой стари Смешльо — рече Дагоберт, наведе се, взе зобта и я изсипа в яслата. — Яж сега, че утре имаме дълъг път. И друг път няма да се плашиш така. Ако беше тук Сърдитко, щеше да си спокоен, но той е горе при момичетата. Когато мен ме няма, той е техният пазач. Яж сега да те видя!

Но конят само разбърка храната, колкото да послуша господаря си и взе да гризе ръкава на Дагобертовия ямурлук.

— Какво ти е станало? Винаги си ял с удоволствие, а сега оставяш всичко непипнато — рече войникът обезпокоен, защото краят на пътуването му зависеше от силата и здравето на коня.

Изведнъж ужасен и страховит рев така изплаши Смешльо, че той скъса оглавника, прескочи яслата, затича се към отворената врата и избяга на двора. Дагоберт също потрепери от този див рев, който му обясни подплашването на коня. Съседният обор, в който се намираха животните на звероукротителя, беше отделен само от преградите, на които се подпираха яслите. Трите коня на Пророка изглежда бяха свикнали на подобни ревове, защото стояха съвсем спокойни.

— Сега разбрах — каза си войникът успокоен — Смешльо преди е чул този рев и се е уплашил. Ще го вържа в друг обор, той ще си изяде всичко и утре ще можем да тръгнем много рано.

Уплашеният кон след като потърча из двора, се върна при войника, щом той го извика. Дагоберт попита слугата дали има друг обор и той му посочи един, който беше удобен за Смешльо. Конят се успокои и дълго си игра с ямурлука на Дагоберт, който, след като затвори вратата на обора, отиде да вечеря, за да се върне бързо при сирачетата, които отдавна бе оставил сами.

V глава
Роз и Бланш

Момичетата се бяха настанили в крайната сграда на гостилницата в малка и вехта стаичка с един прозорец, който гледаше към полето. Покъщнината в стаята, която се осветяваше само от една лампа, бе повече от оскъдна — в нея имаше легло без завивка, маса и два стола. На масата, близо до прозорчето, бе сложена торбата на Дагоберт.

Сърдитко, голямото червено сибирско куче, легнало до вратата, два пъти изръмжа и се обърна към прозореца, без да мръдне от мястото си.

Двете сестри бяха облечени в дълги бели ризи, закопчани на шията и на ръкавите. Те не носеха шапки. За да не се разроши през нощта, хубавата им кестенява коса бе препасана с широка лента. От бялото облекло и от белия венец около челата им лицата им изглеждаха още по-невинни. Сирачетата се смееха и си приказваха. Макар и от малки да бяха изпитали страдания, те бяха запазили свойствената за годините им веселост. Понякога си спомняха за майка си и се натъжаваха, но скръбта им не бе горчива — това бе по-скоро меланхолия, която те търсеха, за тях майка им, която обожаваха, не бе умряла, а само отсъствуваше.

В набожните работи те бяха невежи почти колкото Дагоберт, защото в пустинята, където бяха живели, нямаше нито църква, нито свещеник. Те вярваха само, че Бог е праведен и добър, милостив към майките, чиито деца остават сираци, и благодарение нему те винаги могат да ги виждат. Тази простодушна измама караше момичетата да вярват, ме майка им бди над тях. Това беше цялото богословие на Роз и Бланш.

Тази вечер двете сестри си говореха и чакаха Дагоберт. Разговорът беше важен за тях, защото от няколко дни те имаха една тайна. Голяма тайна, която разтупваше моминските им сърца, раздвижваше техните млади гърди, изчервяваше бузите им и караше големите им сини очи да се изпълват с безпокойство и блян.

Роз беше на края на леглото, ръцете й лежаха под главата, а Бланш, облегната върху лактите си, я гледаше и говореше:

— Вярваш ли, че и тази нощ ще дойде?

— Да, защото вчера ни обеща.

— Той е много добър и ще удържи на думата си.

— И е толкова хубав с тази дълга къдрава коса!

— И колко името му приляга на лицето му!

— А каква приятна усмивка и какъв сладък глас, когато каже: „Деца мои, благодарете на Бога, че ви е дал една душа. Каквото други търсят другаде, вие го намирате в себе си.“

— Защото двете ви сърца правят едно, добави той.

— Какво щастие за нас, сестро, да си спомняме думите му.

— Когато виждам как го слушаш, като че ли аз го слушам, огледало мое! — каза Роз усмихната и целуна сестра си по челото. — И когато той говори, очите ти… или по-добре очите ни, стават големи, устните ни се движат, все едно повтаряме в себе си всяка негова дума. И не е чудно, че помним всичко, което той ни е казал.

— То е толкова хубаво, толкова благородно, толкова великодушно!

— Докато говори, в нас се пораждат добри мисли, нали сестрице? Стига само винаги да си ги припомняме…

— Бъди спокойна, те ще останат в сърцето ни, както малките птички в гнездата на майките си.

— Знаеш ли, Роз, за нас е голямо щастие, че ни обича и двете.

— Не може да бъде другояче, защото имаме едно сърце.

— Как ще обича Роз, без да обича Бланш?

— Какво щеше да стане с другата, изоставената!

— А после нямаше да знае коя да избере…

— Ние толкова си приличаме, че…

— И за да не се чуди — каза Роз усмихнато — той ни е избрал и двете.

— Така не е ли по-добре? Той самичък обича нас, ние двете обичаме него. Дано да го видим и в Париж…

— Особено в Париж… Колко хубаво ще бъде ако е с нас и с Дагоберт в този голям град. Ах, Бланш, колко хубаво ще бъде!

— Париж ли? Той трябва да е като златен…

— В такъв град всички трябва да са щастливи. Щом е толкова красив…

— Само че ние, сирачетата, ще посмеем ли да влезем в него? Как ще ни посрещнат?

— Да…, но нали всички са щастливи, значи там всички трябва да са добри.

— И ще ни обичат?

— А след това ще бъдем с нашия приятел с русата коса и сините очи.

— Той не ни каза нищо за Париж…

— Не се е сетил. Тази нощ ще трябва да го попитаме за това.

— Ако е съгласен да говори, защото, както знаеш, често обича да ни гледа и да мълчи.

— Да. И тогава погледът му ми припомня погледа на нашата майка.

— Колко ли ще е щастлива от това, което ни се случва. Защото тя ни гледа!

— Ако ни обичат толкова силно, то без съмнение, ние го заслужаваме.

— Колко си славолюбива — каза Бланш, докато галеше косите на сестра си, паднали върху челото й.

— Как мислиш, не трябва ли да разкажем всичко на Дагоберт? — попита Роз след кратко мълчание. — Ние му казваме всичко, както казвахме и на мама. Защо да крием от него?

— Особено такова голямо щастие…

В това време кучето пак изръмжа глухо.

— Сърдитко, ела тук! — рече Бланш.

Кучето се изправи, изръмжа още веднъж, приближи и сложи върху леглото умната си голяма глава, като от време на време поглеждаше към прозореца.

— Защо лаеш, Сърдитко? — Бланш шеговито дръпна ухото му.

— Винаги е неспокоен, когато го няма Дагоберт. Струва ми се, че Дагоберт много закъсня и не дойде да ни каже лека нощ.

— Дагоберт е много добър, винаги се грижи за нас. Ние ставаме лениви, а той за всичко си блъска главата.

— Какво нещастие, че не сме богати, за да може той да си почине!

— Ние винаги ще си останем бедни сирачета, сестрице.

— А този медальон?

— Ако нямахме тази надежда, щяхме ли да предприемем такова дълго пътуване.

— Дагоберт обеща тази вечер да ни разкаже всичко…

Тя не можа да продължи, защото в този момент стъклото на прозореца се пръсна на парчета. Момичетата изпищяха от страх, а кучето се спусна към прозореца и започна яростно да лае.

— Божичко! Какво ли е това? — пошепнаха двете. — А и Дагоберт още го няма.

Изведнъж Роз се вкопчи в Бланш и изпищя:

— Слушай! Някой се качва по стълбата. Не е Дагоберт, чуваш ли колко са тежки тези стъпки. Сърдитко, бързо ела тук да ни пазиш!

Дъските в малкото коридорче пред вратата скърцаха силно под тежките стъпки. След малко нещо тежко се строполи пред нея и я разклати. Двете момичета, вцепенени от страх, се спогледаха, когато вратата се отвори и се показа Дагоберт.

— Какво ви е? От какво сте уплашени? — попита войникът.

— Да знаеш какво се случи преди малко, а и не познахме стъпките ти. Сториха ни се много тежки…

— Ех, страхливки, ами че аз не мога да се изкачвам по стълбите като петнайсетгодишно момче. Освен това носех на гърба си и сламеника, който хвърлих пред вратата ви, за да си легна, както правя винаги.

През всичкото това време кучето лаеше срещу прозореца.

— Защо Сърдитко лае така? — попита войникът.

— Не знаем. Преди малко се счупи стъклото на прозореца.

Дагоберт отвори прозореца, надвеси се навън, но не видя нищо, освен мрачната нощ и освен пищенето на вятъра чу нищо друго.

— Сърдитко, — каза той на кучето и му посочи прозореца — Хайде, старче, скочи и търси.

Доброто куче веднага изскочи през прозореца, който бе само на осем стъпки над земята. Дагоберт се показа отново и започна да насъсква кучето с глас и с ръце:

— Търси, старче, търси. Ако има някой, хвърли се отгоре му. Зъбите ти са добри, не го оставяй, докато не слезна долу. — Обърна се към момичетата, които неспокойно следяха движенията му, и попита: — Не забелязахте ли как се счупи прозорецът?

— Не, Дагоберт. Както си говорихме, чухме трясък и стъклата се пръснаха в стаята. Стори ми се — добави Роз — че някакъв похлупак се блъсна изведнъж в прозореца.

Дагоберт разгледа внимателно решетката и забеляза само дълга и подвижна кука за затваряне отвътре.

— Вятърът е силен — каза той. — Вятърът е блъснал похлупака и тази кука е строшила стъклата. Кой друг би имал полза. Успокойте се сега.

— Много се уплашихме — каза Роз.

— Сигурно. Но сега от прозореца може да ви духа — каза войникът. После взе от стола кожуха, закачи го на куката, а с полите му запуши доколкото можа счупеното.

— Благодарим ти, Дагоберт! Толкова си добър.

Едва тогава Роз забеляза бледото лице на войника.

— А на теб какво ти е? Защо си толкова бледен?

— Нищо ми няма — отговори войникът неуверено, защото не можеше да лъже. После измисли как да прикрие вълнението си. — Безпокои ме вашият страх, защото вината е моя…

— Твоя?

— Ако не се бях забавил толкова на вечеря, щях да съм тук, когато се е счупил прозорецът и нямаше да се уплашите. А сега, деца, имаме да говорим — каза Дагоберт, взе стол и седна близо до двете сестри. — Спи ли ви се?

— И ние трябва нещо да ти кажем — отвърна Роз, след като погледна сестра си и получи съгласието й. — Една тайна.

— Тайна ли?

— Да. Но трябва да знаеш, че тя е твърде важна — добави Роз сериозно.

— Една тайна и за двете ни — обади се Бланш.

— Няма съмнение, защото вие сте, както се казва, две глави под една шапка.

— Не може да е другояче, след като покриваш с качулката на ямурлука си и двете ни глави.

— Я ги виж ти, шегобийките. Не може да ви надприказва човек. Казвайте сега тайната.

— Казвай, сестро — рече Бланш.

— Не, госпожице. На теб се пада, защото днес ти си по-голямата.

VI глава
Тайните

— Най-напред, скъпи Дагоберт — каза Роз глезено — ние ще ти кажем тайните си, но ти трябва да ни обещаеш, че няма да ни се караш.

— Добре — отговори важно Дагоберт — Защо трябва да ви се карам?

— Защото трябваше по-рано да ти признаем.

— Ако сте имали право да криете — добре, а ако не — миналото-минало. Казвайте вече, слушам с четири уши.

Поуспокоени, сестрите се усмихнаха, а Роз започна.

— Представи си, Дагоберт, че две нощи подред ни посещава един гост.

— Посещава! — войникът подскочи като попарен от стола си.

— Да, посещава ни един прелестен гост. Прелестен, защото е рус.

— Как така… рус… — задави се Дагоберт.

— Рус, със сини очи. И ето толкова дълги коси — Роз се опита да покаже с върха на десния си показалец средата на показалеца на лявата ръка.

— А да не са дълги ей толкова! — извика старият войник и посочи ръката до лакътя си. — Рус човек със сини очи, какво ще рече това, госпожици? — Лицето му придоби строго изражение и той стана още повече нервен.

— Видя ли, Дагоберт, че веднага започваш да ни се караш! Още в самото начало.

— В самото начало! Значи има продължение и край?

— Край? Ние се надяваме, че няма — каза весело Роз.

Дагоберт наблюдаваше внимателно и двете и се мъчеше да разбере загадката, но като видя оживените им лица разбра, че нямаше да са толкова весели, ако нещо тежи на съвестта им, и каза:

— Радвайте се, деца мои. Обичам да ви виждам засмени. — Но като размисли, че не трябва да реагира така на изповедта им, добави сериозно: — Да, госпожици, обичам да сте засмени, но не когато посрещате руси гости със сини очи. По-добре кажете, че съм луд, като ви слушам да ми разказвате такива неща. Вие подигравате ли се с мен?

— Това, което казваме, е истина… Цялата истина…

— Ти знаеш, че никога не сме те лъгали — добави Роз.

— Наистина — отвърна войникът. — Но кога идва този гост, нали спя пред вратата ви! Сърдитко спи под прозореца, така че никакви сини очи, никаква руса коса не може да влезе, а ако се опита, двамата със Сърдитко, които имаме остър слух, щяхме да ги посрещнем, както си знаем. Но, деца, моля ви, не се шегувайте, а обяснете…

Двете сестри, като видяха безпокойството на Дагоберт, се спогледаха и като не искаха да злоупотребяват с добрината му, Роз улови с малката си ръка коравата и широка длан на войника, и рече:

— Не се измъчвай. Сега ще ти разкажем за посещенията на нашия приятел Гавриил.

— Пак ли ще ме занасяте? И име ли има?

— Разбира се, че има. Гавриил…

— Какво красиво име, нали, Дагоберт? Ох, когато видиш нашия красив Гавриил и ти ще го обикнеш!

— Да обикна вашия хубав Гавриил? — възкликна старият войник, като поклати глава. — Ще видим. Но най-напред трябва да зная… — изведнъж той млъкна и добави. — Чудно нещо, това име ми припомня…

— Какво, Дагоберт?

— Преди петнадесет години, в последното писмо от жена ми, което ми донесе вашият баща от Франция, тя ми съобщаваше, че макар и бедна, макар и да държи в ръцете си нашия малък Агрикол и да се грижи за него, тя прибрала едно захвърлено момче с ангелско лице, което се казвало Гавриил… Преди известно време отново получих известие за него…

— Кой ти съобщи?

— Ще ви кажа.

— Ти също имаш своя Гавриил, а това е още една причина да обичаш нашия.

— Вашия? Ще видим…

— Ти си забелязал, Дагоберт — започна Роз — че двете с Бланш имаме навик да се държим за ръка, докато заспиваме.

— Да, много пъти съм ви виждал така, още в люлката. Толкова бяхте мили…

— Е, добре. Две нощи подред, когато заспиваме, виждаме…

— А! Това е било сън! — извика Дагоберт. — Когато сте заспивали? Сън?

— Разбира се, че сън, ти какво искаш да бъде?

— Прекрасно! — каза войникът с доволна усмивка. — Много добре! Значи е било сън. Предпочитам да е било сън… Продължавай, Роз.

— И двете сънувахме един и същи сън.

— Един и същ?

— Да, защото на сутринта, веднага щом се събудехме, си разказвахме една на друга.

— И какъв беше този сън?

— Бланш и аз бяхме седнали една до друга. При нас дойде прекрасен ангел с бяла, дълга дреха, с руса коса, сини очи и с толкова красиво и смирено лице, че и двете сключихме ръце, все едно че му се молихме… Тогава той ни каза, че се нарича Гавриил, че мама го е изпратила при нас да ни пази и че той никога няма да ни изостави.

— А след това — добави Бланш — ни хвана за ръка, доближи до нас красивото си лице и дълго време ни гледа мълчешком… Беше толкова приятно, че не можахме да откъснем очи от него.

— За съжаление — обади се Роз — Гавриил ни остави като обеща, че ще се видим отново следващата вечер.

— И дойде ли?

— Да, но как само го чакахме, с какво нетърпение, преди да заспим, за да разберем дали ще дойде в съня ни.

— Хм! Това ми припомня, госпожици, как завчера вие хубаво и бързо искахте да заспите — каза Дагоберт, като се почеса по челото. — Преструвахте се, че много ви се спи, а сега разбирам, че сте искали да си тръгна по-рано и вие да започнете вашия сън, нали така? А приятелят Гавриил дойде ли отново?

— Дойде и в името на мама ни даде такива великодушни съвети, които си припомняхме с Роз през целия следващ ден.

— Спомням си, госпожици. И вчера си шепнехте през целия ден.

— Наистина, Дагоберт, ние през цялото време си мислехме за Гавриил.

— Единствен ли е той за вас?

— А мама беше ли една за двете ни?

— Пък и ти, Дагоберт, не си ли един за двете?

— Ще започна да завиждам, че обичате него…

— Ти си наш приятел и денем, и нощем.

— Нека се разберем. Ако вие денем говорите за него, а нощем го сънувате, какво остава тогава за мен?

— Две сирачета, които много обичаш — отвърна Роз.

— И които имат само теб — добави Бланш.

— Добре… — промълви нежно войникът. — Благодарен съм от съдбата си. Имайте вашия Гавриил. Пък и няма нищо чудно: първият сън ви направи силно впечатление, все за него говорите и го сънувате. Няма да се зачудя ако за трети път ви споходи тази прекрасна нощна птица…

— Не се подигравай с нас, това е само сън. Но, струва ми се, че мама ни го изпраща. Тя ни казваше, че сирачетата имали ангели-пазители! Значи Гавриил е нашият ангел-пазител. Той ще закриля и нас, и тебе.

— Повече обичам, когато Сърдитко ми помага да се защитавам. Той не е рус, колкото вашия ангел, но зъбите му със сигурност са по-здрави.

— Не се присмивай, Дагоберт!

— Да, аз съм много весел… Смея се като стария Смешльо, без да си отварям челюстите. Не придиряйте, деца — в този сън е замесена и достойната ви майка. Освен това — добави той сериозно — понякога сънищата излизат наистина… В Испания двама драгуни на императрицата бяха сънували през нощта преди смъртта си, че ги отравят калугери. Наистина ги отровиха. Ако сънувате непрекъснато прекрасния ангел Гавриил, значи наистина ви харесва. Но нека бъде поне насън… А сега, деца, имам да ви казвам много неща. Затова ми отстъпете думата…

— Когато мислим за нея, ние толкова се натъжаваме, колкото се замисляме.

— Майка ви умря преди да отраснете и затова нямаше време да ви повери всичко. Онова, което щеше да ви каже, късаше не само нейното сърце, но и моето. Бях се зарекъл, че няма да ви продумам преди да преминем бойното поле, където баща ви бе взет пленник… Времето дойде…

След кратко мълчание, през което време войникът събра мислите си, той каза на момичетата:

— Баща ви, генерал Симон, беше син на работник. Дядо ви имаше, както и баща ви, твърда глава и лъвско сърце. Баща ви най-напред беше прост войник, после стана генерал… И държавен граф. И всичко, което постигна, не бе незаслужено.

— Държавен граф? Какво е това, Дагоберт?

— Императорът даваше тази титла заедно с чина. Той обичаше народа и народът го обичаше. А по този начин казваше: искате ли да станете благородни като станете благородници? Бъдете! Искате ли да станете царе? Станете! Вкусете от всичко, за вас няма по-прекрасно от това. Вкусете от всичко.

— Цар? — изненадаха се момичетата и преплетоха ръце, за да покажат учудването си.

— Нещо повече… Аз например имах приятел, който стана цар. Императорът не ламтеше за корони. Така и баща ви стана граф. Но граф или не, той беше най-красивият и най-смелият генерал във войската.

— Нали беше красив, Дагоберт? Мама винаги говореше за това.

— Беше. Но той бе и противоположното на вашия рус ангел-спасител. Представете си хубав черноок мъж в парадна униформа… С него войникът отиваше и срещу Бога, стига да поискаше това дядо Господ… — добави бързо Дагоберт, за да не нарани по никакъв начин простодушната вяра на сирачетата.

— Баща ни бе добър и смел, нали Дагоберт?

— Да, деца. Той можеше да свие в дланта си една подкова, както вие една книга. В деня, в който стана пленник, той се беше промъкнал със сабя в ръка дори до пруските топове. С такава смелост и с такава сила как да не бъде добър! И така, преди деветнадесет години, на мястото, което ви посочих, генералът, тежко ранен, падна от коня. Бях негов вестовой и се втурнах да му помогна. След пет минути вече бяхме заловени от един французин. Един забягнал маркиз, полковник на руска служба. И когато маркизът се приближи до генерала, му каза: „Предай се, господине, на един свой съотечественик!“… „Французинът, който се сражава срещу Франция, не е мой съотечественик, той е предател, а на предателите не се предавам“, отговори генералът. И както бе ранен, довлече се до един руски гренадир, подаде му сабята си и му каза: „Предавам се на теб, юнако!“… Маркизът пребледня тогава от яд…

Сирачетата се спогледаха, бузите им се изчервиха, и извикаха:

— О, какъв юначен баща сме имали!

— Хм! Виж, ти! — каза Дагоберт, като поглади мустаците си. — Как се вижда, че в жилите им тече войнишка кръв! — Замълча, за да продължи след малко. — И така…, взеха ни пленници. Последният кон на генерала беше убит под него. След тази случка той се качи върху Смешльо, който този ден не беше ранен, и пристигнахме във Варшава. Тук генералът се запозна с майка ви. Наричаха я Варшавският бисер. Това е достатъчно. Понеже той обичаше красивото и доброто, веднага се влюби в нея, а и тя го обикна, макар че родителите й я бяха обещали на другиго, а другият беше…

Дагоберт не можа да продължи, защото Роз посочи прозореца и силно изпищя.

VII глава
Пътникът

При този писък Дагоберт скочи прав.

— Какво има, Роз?

— Там, там… — посочи тя прозореца. — Струва ми се, че видях една ръка, която откача кожуха.

Още недовършила, Дагоберт се втурна към прозореца. Откачи кожуха от куката и бързо отвори прозореца. Нощта бе все още мрачна и вятърът фучеше. Войникът се ослуша, но нищо не чу. Взе свещта от масата, затули светлината с ръка, и се помъчи да освети навън, но нищо не се видя. Тогава пак затвори прозореца и се увери, че вятърът е залюлял кожуха, и е изплашил Роз.

— Стори ми се, че видях ръце — каза Роз разтреперана.

— Аз пък нищо не видях — обади се Бланш.

— За да стигне някой до прозореца, той трябва да е исполин или да използува стълба. Ако Сърдитко се беше върнал, той щеше да пази прозореца и вие щяхте да бъдете спокойни. Сигурно се е отбил да види Смешльо в обора. Ще отида да го потърся.

— Не ни оставяй сами — извикаха и двете.

— Добре — съгласи се Дагоберт и седна на леглото до тях, но с лице към прозореца. — Хайде да продължим разказа. През 1814 година разбрахме, че войната е свършила, че императорът е заточен на остров Елба, че са се върнали Бурбоните, благодарение на прусаците и на руснаците. Като чу това, майка ви каза на генерала: „Войната свърши, ти си свободен. Ти дължиш всичко на императора, затова отиди при него. Не знам кога пак ще се видим, защото аз трябва да се омъжа за другиго. Но ще ти бъда вярна до гроб…“ Преди да тръгне, генералът ме повика и заповяда: „Дагоберт, ти остани тук, може да потрябваш на госпожица Ева, за да избяга от родителите си ако много я тормозят. Ти ще предаваш писмата ни. А в Париж аз ще се срещна с жена ти и сина ти и ще ги успокоя, ще им кажа, че си ми приятел.“ И така генералът отиде на остров Елба при императора, а аз останах във Варшава. Живеех близо до къщата на майка ви, получавах писмата и скришом й ги носех. В едно от писмата, деца, казвам ви го с гордост, генералът пишеше, че императорът си спомнил за мен…

— За теб? Той познаваше ли те?

— Познаваше ме малко. „Дагоберт ли — казал той на баща ви — един конник гренадир от старата ми гвардия? Войник в Египет и Италия? Човекът, когото наградих лично във Ваграм? Не съм го забравил.“ Повярвайте, деца, че плаках, когато майка ви ми прочете тези думи.

— Императорът! Какъв прекрасен златен образ имаше върху сребърния ти кръст с червената лента, който ни показваше, когато бяхме послушни!

— Този кръст се намира в торбата ми, при най-скъпоценните неща — нашата кесия и нашите книжа. Майка ви се успокояваше, когато ходех при нея и носех писмата на генерала. Тя много страдаше. Родителите й напразно я мъчеха, тя все казваше: „Няма да взема друг освен генерал Симон.“ Горда жена! Веднъж тя получи писмо, в което генералът й съобщаваше, че е напуснал Елба заедно с императора. И така, войната пак започна…

Бузите на войника пламнаха. Той отново почувствува вълненията на младостта си, върна се при величествения възторг на републиканските войни, при възтържествуванията на империята, при първите и последните дни на военния си живот. Сирачетата, като деца на войник, вместо да се уплашат от този суров разказ, се трогнаха от думите на Дагоберт.

— Какво щастие е за нас, че сме имали толкова смел баща! — каза Бланш.

— Какво щастие и каква чест, деца, защото след битката при Лини императорът още на бойното поле, пред цялата войска, назначи баща ви за дук на Лини и имперски маршал.

— Имперски маршал? — попита озадачена Роз, защото не знаеше какво означава това.

— Дук на Лини! — прошепна и Бланш.

— Да, Пиер Симон, син на обикновен занаятчия, стана дук и маршал. Ето как императорът се отблагодаряваше на народните смелчаци, а и народът беше с него. Някои говореха на народа: „Императорът ви превръща в храна за оръдията“, а народът, който не е глупав, отговаряше „Ако беше някой друг, щеше да ни направи храна за беднотията. По-добре под оръдията. Там човек може да стане капитан, полковник, маршал или инвалид. Това е за предпочитане, отколкото да умрем от глад, от студ и старост върху един сламеник, след като сме работили цели четиридесет години.“

— Нима и във Франция, в Париж, в този прекрасен град, има нещастни хора, които умират от глад?

— Дори и в Париж има — отвърна Дагоберт. — Но да продължа. По-добре е при оръдията, защото може, както стана с баща ви, човек да стане дук и маршал. Това е и вярно, и не, защото по-късно не му признаха нито титлата, нито чина. След Лини настана тъжен ден. Този ден, деца, се нарича Ватерло. Има такива дни — каза войникът и дълбоко въздъхна. — На Ватерло раниха генерала тежко и трябваше много време, докато оздравее. След това той поиска да отиде на остров Света Елена, на който англичаните бяха заточили императора… Толкова неща преживя императорът, толкова неща… Генералът не отиде на Света Елена, не го пуснаха. Тогава, разярен като много други на Бурбоните, генералът направи заговор, за да доведе императорския син. Той отиде в един град в Пикардия, където се намираше един полк, за да го вдигне на бунт, но заговорът бе открит. Когато генералът пристигна, го арестуваха и го заведоха при полковника. И този полковник…, знаете ли кой беше? Дълго е да ви разказвам, но с една дума, баща ви отдавна имаше причини да мрази този човек. Когато застанаха един срещу друг, баща ви му каза: „Ако не си страхливец, ще ме освободиш и ще се бием до смърт, защото знаеш, че за едно те мразя, а за друго те презирам“. Полковникът се съгласи, нареди да освободят баща ви, а на другия ден, в ожесточен двубой, полковникът падна мъртъв. Тогава един приятел на генерала му каза да бяга оттам и добре, че той го послуша, защото след петдесет дни беше осъден на смърт като съзаклятник…

— Колко нещастия, Боже!

— В това нещастие има и щастие. Майка ви бе писала: „Най-напред императорът, после аз“ и устоя на думата си, дочака го. Генералът не можеше да направи повече нищо нито за императора, нито за сина му, избяга от Франция и пристигна във Варшава. Малко преди това бяха умрели родителите на майка ви, тя бе вече свободна и те се ожениха, а аз бях свидетел на сватбата.

— Наистина, това е щастие сред толкова големи нещастия.

— Най-накрая те бяха щастливи, но понеже имаха добри души, колкото по-щастливи бяха, толкова повече страдаха от нещастието на околните, а във Варшава имаше за какво да страдат. Русите пак започнаха да се държат с поляците като с роби. Майка ви, макар по рождение да бе французойка, по душа и по сърце беше полякиня. Тя говореше смело и явно всичко, което другите не смееха дори да прошушнат, а това бе достатъчно за руския губернатор. Веднъж един приятел на генерала, бивш полковник на копиеносците, добър и достоен човек, бе осъден на заточение в Сибир за военно съзаклятие срещу русите. Той избягва, баща ви го приютява, но това се открива и една нощ рота казаци спря пред вратата на къщата, издебна генерала и го залови.

— Боже мой! И какво му направиха?

— Наредиха му да напусне Русия и го предупредиха, че ако го заловят, ще го хвърлят в затвора. „Дагоберт, на теб оставям жена си и детето“ — каза той, защото след няколко месеца майка ви трябваше да ражда. Въпреки това, и нея я заточиха в Сибир. Намериха удобен случай да се отърват от нея. Те се страхуваха от майка ви, защото тя правеше много добрини във Варшава. Не само че я заточиха, но взеха и всичките й имоти. Единствената милост, която получи, бе разрешението да я придружа и аз. Ако не беше Смешльо, който генералът ми бе оставил, щяхме да пътуваме пеша. И така, тя върху коня, а аз до нея, както пътуваме сега с вас, деца, стигнахме до малко селце, където след три месеца се родихте вие.

— А баща ни?

— Нито той можеше да се върне в Русия, нито майка ви можеше да избяга с две деца… Генералът не й пишеше, защото не знаеше къде се намира тя.

— И оттогава няма никаква вест от него?

— Само веднъж получихме известие…

— Чрез кого?

— Чрез кого ли? — започна отново Дагоберт след като помълча известно време. — Чрез един, който по нищо не прилича на останалите хора… Но за да ме разберете, трябва да ви разкажа за една необикновена случка с баща ви по време на битката при Ватерло. Императорът му заповядал да завземе една батарея. Генералът повел полк кирасири, спуснал се към батареята, и според навика си, се доближил чак до оръдията. Конят се изправил пред едно оръдие, прислугата му била убита, само един от нея имал все още сили да се надигне и да запали фитила и то тъкмо когато генералът бил на десетина крачки пред оръдието…

— Боже мой! Пред каква опасност е бил баща ни!

— Той ми каза, че никога не е изпадал в по-голяма беда. Видял как артилеристът запалва фитила, как гранатата излиза…, но в същото време един висок мъж, облечен в селски дрехи, се изправил пред него и пред оръдието…

— Клетият! Каква страшна смърт…

— Да… — добави Дагоберт замислено. — Това е трябвало да се случи, да бъде раздробен на безброй късове, а пък нищо не му станало.

— Какво говориш!

— Каквото ми каза генерал Симон. „Когато излиташе гранатата, често ми повтаряше той, затворих очи, за да не видя разкъсания труп на човека, който се пожертвува вместо мен. Когато отново ги отворих, видях сред дима високия човек, прав и спокоен, как гледа към артилериста, който също така гледаше уплашено към човека, като че ли в него е въплътен дявол. Битката продължи и повече не видях този човек“, продължи баща ви.

— Нима е възможно това, Дагоберт?

— И аз попитах генерала, а той ми отговори, че не може да си обясни тази случка. Този човек е направил на баща ви силно впечатление, защото той помнеше, че бил около тридесетгодишен, веждите му били черни и събрани една до друга, така че през челото му сякаш преминавала дълбока черна рязка. Запомнете това добре, деца, скоро ще разберете защо.

— Колко е странен този човек с белязано чело?

— През нощта, която генералът прекарал на бойното поле при Ватерло, бълнувайки от раните си и от последвалата треска, му се сторило, че на лунната светлина вижда същото лице, надвесено над него, което попива кръвта от раните му и се мъчи да го свести. Сторило му се също, че този човек му казал: „Трябва да живееш за Ева!“.

— Наистина е странно всичко… След това баща ни виждал ли е този човек?

— Виждал го е, защото именно той донесе на майка ви известието от генерала.

— Кога е станало това? Ние никога не сме чували?

— Помните ли онзи ден, когато майка ви умря привечер и когато вие с баба Федора ходихте в боровата гора?

— Да — отвърна тъжно Роз — Ходихме да търсим борика, която мама много обичаше.

— Мама се чувствуваше така добре този ден, че не можехме да допуснем нещастието, което ни сполетя вечерта — продължи Бланш.

— Същата сутрин аз работех в градината и си пеех, защото също като вас нямах причина да бъда тревожен. Както работех, изведнъж чух глас, който ме заговори на френски: „Това ли е село Милоск?“ Обърнах се и видях един чужденец. Вместо да му отговоря, аз го изгледах и дори отстъпих назад. Той беше висок, с открито чело. Черните му вежди образуваха една…

— Тогава това е бил същият човек! — извикаха момичетата.

— Да, същият.

— А отдавна ли бяха тия битки, Дагоберт? — попита Роз замислена.

— Има близо шестнадесет години.

— А чужденецът на колко бе години?

— Не повече от тридесет.

— Тогава как може да бъде същият, който е бил на война заедно с баща ни преди шестнадесет години? Или ако е същият, той би трябвало да е остарял. Не го ли попита дали не е помогнал на баща ни?

— Толкова бях смаян, че не се сетих. А и той пак ме попита за селото Милоск. „Това е, господине, отвърнах, но откъде знаете, че съм французин?“

— Чух ви, че пеете на френски. Знаете ли къде живее жената на генерал Симон?

— Тя живее тук, господине.

Той ме гледа известно време, защото забеляза, че ме изненадва неговото посещение, после протегна ръка и каза:

— Вие сте най-близкият приятел на генерала, нали?

Вие преценете смайването ми, деца. Откъде знаете това, господине, попитах го.

— Често ми е говорил за вас с добро чувство.

— Вие сте се виждали с генерала!

— Да, преди няколко дни в Индия. И аз съм негов приятел. Нося новини на жена му, за която знам, че е заточена в Сибир. В Тоболск, откъдето пристигам, научих, че тя живеела в това село. Заведете ме при нея.

Помолих го да почака, за да съобщя на майка ви и да не й стане зле от тази иначе приятна изненада. След пет минути той отиде при нея.

— Как изглеждаше този пътник, Дагоберт?

— Той беше много висок, облечен бе в черен кожух и кожена шапка, имаше дълга и черна коса.

— А красив ли беше?

— Да, красив. Майка ви остана с него няколко минути, после ме извика да ми съобщи, че е получила добри новини от генерала. Тя плачеше и държеше в ръцете си купчина книжа — това беше дневникът, който баща ви водел всяка вечер, за да се утешава.

— Къде е този дневник?

— В торбата ми. При кръста и при кесията. Един ден ще ви го дам. Сега взех в себе си само няколко листа, за да ви ги прочета.

— Отдавна ли баща ни е бил в Индия?

— Според онова, което ми каза майка ви, генералът отишъл там, след като се сражавал с гърците срещу турците — той винаги помага на слабите. Когато стигнал в Индия, се скарал с англичаните, които избили нашите пленници и които измъчвали императора на Света Елена. Тази война беше добра, защото като правеше зло, тя служеше и на едно добро дело.

— Какво е то?

— Помагаше на един индийски княз, от онези, на които англичаните опустошават земите и незаконно си я присвояват. За няколко месеца той така обучил дванадесетте или петнадесетте хиляди войници на този княз, че те победили англичаните. Няколко страници от неговия дневник ще ви разкажат повече и по-добре от мен. В тях ще срещнете едно име, което винаги трябва да помните, затова избрах тези страници.

— Когато четем дневника, все едно, че ще слушаме баща ни — каза Роз.

— Все едно, че е тук, при нас — добави Бланш.

Двете момичета взеха листата, които Дагоберт извади от пазвата си и трогателно ги целунаха.

— От тези страници ще разберете, деца, защо се изненадах, че вашият ангел-пазител се нарича Гавриил. Само ще ви кажа, че когато генералът е писал тези редове, още не се бил срещал с пътника, който донесе дневника му.

Роз, седнала в леглото, започна да чете развълнувано. Бланш, облегнала глава на рамото на сестра си, я слушаше с голямо внимание. По лекото помръдване на устните й се разбираше, че и тя чете, но на ум.

VIII глава
Откъси от дневника на генерал Симон

Бивакът на Авските планини, 20 февруари, 1830 година

„… Колкото пъти прибавям нови страници към този дневник, воден в Индия, където ме запиля изгнаническият ми живот, дневник, който за жалост, ти никога, може би, няма да прочетеш, моя мила Ева, усещам приятно, но и жестоко чувство, защото се утешавам, че разговарям така с теб, но от друга страна мъката ми е голяма, че говоря, без да те виждам.

Ако някога попаднат пред очите ти тези страници, твоето великодушно сърце ще се развълнува в името на безстрашното същество, на което днес дължа живота си и на което ще дължа щастието си един ден да видя теб и детето си. Трябва да вярвам в това, защото иначе какъв ще бъде животът ти в твоето страшно заточение. Милото ми ангелче сега трябва да е на четиринадесет години… Как е то? Прилича на теб, нали? Очите му са като твоите, големи, красиви и сини. Колко пъти вече в този дълъг дневник си задавам един и същ безумен въпрос, на който ти не можеш да отговориш… Още колко ли пъти ще си го задавам… Ти ще научиш детето ни да изговаря и да обича името Джалма…“

— Джалма — промълви Роз, чиито очи се бяха насълзили, и спря да чете.

— Джалма — подхвана и Бланш, развълнувана не по-малко от сестра си. — Никога няма да забравим това име!

— Ще бъде правилно, защото се подразбира, че това е името на някой славен войник. Продължавай, Роз.

„В предишните страници ти разказвах, моя мила Ева, за двата хубави дни, които имахме този месец. Войската на моя стар приятел, индийския цар, дисциплинирана по европейски, направи чудеса. Отблъснахме англичаните и те се принудиха да изоставят част от тази злочеста страна, в която нахлуха, напук на всички закони, и която продължават безмилостно да опустошават. Тази сутрин, след един труден преход сред гори и планини, научихме от съгледвачите, че неприятелят е получил подкрепление и се готви да ни нападне. Той е на няколко мили от нас и сблъскването не можеше да се избегне. Моят стар приятел, индийският цар, баща на моя спасител, искаше да се хвърлим срещу огъня. Битката започна към три часа, беше кървава и страшна. Когато видях нерешителност у нашите, защото бяха по-малко на брой, а подкреплението на англичаните току-що бе пристигнало, излязох начело на нашата малка запасна конница. Старият цар се биеше безстрашно, а неговият син Джалма, едва осемнадесетгодишен, смел като баща си, не се отделяше от мен. При един от сблъсъците, убиха коня ми и заедно с него паднахме в една яма…“

— Горкият ни баща! — каза Бланш.

— Но този път, благодарение на Джалма, вероятно не му се е случило нещо много лошо — започна Роз. — Виждаш ли, Дагоберт, че запомних името му.

„Англичаните си мислеха, че като ме убият, лесно ще победят войниците на царя и един офицер, заедно с няколко войници, като видяха, че съм паднал в ямата, се впуснаха да ме довършат. Джалма, който не ме изпускаше от очи, се притече на помощ и така ми спаси живота. Бяха му останали два куршума: с единия той простреля офицера, а с другия рани един войник, който вече бе успял да промуши с байонет ръката ми…“

— Ранен! Отново ранен! — извика Бланш и плесна с ръце, като по този начин прекъсна сестра си.

— Не се страхувай. Това ще да е била някаква драскотина. Едно време той наричаше онези рани, които не му пречеха да се сражава „бели“ рани… Само той може да измисля такива думи.

„Когато Джалма ме видя ранен, той развъртя пушката си като тояга, за да отблъсне войниците. В същото време аз видях как един нападател, скрит зад гъстата бамбукова тръстика, сваля пушката си, запалва фитила и преди да успея да извикам, прострелва Джалма право в гърдите. Той отстъпи неволно две крачки назад, падна на коляното си, като все гледаше да ме закрие с тяло… Сигурно се досещаш за моята ярост и отчаяние. Напразни бяха усилията ми да му помогна, болката, която изпитвах в крака си, не ми позволяваше това. Кръвта на Джалма изтичаше, ръцете му губеха силата си. Един войник, който окуражаваше останалите с викове, извади голямата си и тежка сабя, но добре че в този момент пристигнаха десетина души от нашите, които помогнаха на Джалма. След четвърт час аз бях отново на коня. През деня понесохме много загуби, но победата пак беше наша. Утре битката ще бъде решителна. Ето как, мила Ева, дължа живота си на този момък. За щастие, раната му не е много опасна и куршумът се е отплеснал и хлъзнал покрай ребрата. От този разказ, мила Ева, ти вече ще можеш да познаеш Джалма. Той е едва на осемнадесет години. В неговата страна често им дават и други имена. На петнадесет години го нарекоха Великодушния — разбира се, великодушен по сърце и душа. По един странен и трогателен местен обичай, прякорът се пренесе и върху баща му, когото наричат Бащата на великодушния. Той може да бъде наречен и Справедливия, защото у този стар индиец се среща рядката смесица от кавалерска законност и горда независимост. Той можеше, както толкова други бедни царе по тези земи, да се смири пред англичаните, да търгува с достойнството си и да се покори пред силата. Но той не го направи. Или всичките ми права, или един гроб в планината, където съм роден — такъв е девизът му. Това не е самохвалство, а съзнание за истина и справедливост. Но те ще те съсипят, казах му аз. Приятелю, а когато те насилят да извършиш недостойно нещо и ти кажат: направи го или ще те убием?, попита ме той. От този момент аз го разбрах и предадох душата и тялото си на това винаги свещено дело — да защитаваш слабия пред силния. Джалма излезе достоен син за такъв баща. Този млад индиец е толкова смел и толкова горд, че се сражава като млад грък от Леонидово време, с голи гърди, докато другите тукашни войници, които иначе са с голи рамене, във време на война обличат доста дебела дреха. Буйната смелост на този момък ми припомни Неаполския цар, за когото толкова често съм ти разказвал и когото стотици пъти съм виждал да ни предвожда в сражения само с един бич в ръка.“

— И той е един от онези, които императорът направи владетел — каза Дагоберт. — Видях един пленен пруски офицер, на когото побеснелият Неаполски цар бе ударил камшик през лицето и го белязал със сини и червени следи. Прусакът кълнеше и казваше, че е обезчестен, че предпочитал да го ударят със сабя… Има право човекът… Тоя дявол знаеше само едно — да върви срещу оръдията. Щом някъде загърмят оръдия, като че ли го викаха по име, а той се затичваше и викаше: „Тук съм“. Разказвам ви за него, защото той повтаряше на всекиго: „Щом генерал Симон или аз не можем да разкъсаме едно каре, никой друг не може“.

Роза продължи да чете.

„Натъжих се, когато забелязах, че Джалма, при цялата му младост, често изпада в дълбока скръб. Понякога долавях между него и баща му странни погледи. Колкото и да бяхме привързани един към друг, усещах, че и двамата крият някаква тъжна семейна тайна, доколкото можех да съдя по отделни изтървани думи от единия или другия. Вероятно е било някакво странно приключение, което въображението им бе направило свръхестествено. Освен това, скъпа моя, ти знаеш, че ние сме загубили способността и правото да се присмиваме над лековерността на другите… Аз, след френската война, когато ми се случи онова, което досега не мога да си обясня…“

— Тук говори за онзи човек, който се хвърлил пред гърмящото оръдие — поясни Дагоберт.

„… а ти, мила Ева, след посещението на младата красива жена, за която майка ти мислеше, че е срещала у майка си преди четиридесет години…“

Момичетата погледнаха войника въпросително.

— Майка ви никога не ми е разказвала за това. Също и генералът. И аз съм изненадан като вас.

„Мила Ева, обикновено подобни неща се обясняват със случайността или с играта на природата. Необикновеното винаги е измама на зрението или плод на възбудено въображение, но идва време, когато онова, което ни се струва свръхчовешко или свръхестествено, обикновено е най-естественото. И не се съмнявам, че онова, което ние наричаме чудо, рано или късно ще бъде изтълкувано много ясно…“

— Както виждате, деца, най-напред това изглежда странно, а всъщност е много обикновено, въпреки че дълго време не се разбира какво е то…

— Щом баща ни казва, трябва да вярваме и да не се чудим, нали сестро?

— Да, защото един ден всичко ще бъде обяснено.

— Така е — добави и Дагоберт. — Например вие толкова много си приличате, че който не е свикнал да ви разпознава, лесно ще ви обърка. И ако не знае, че сте близначки, ще смята, че това е дяволска работа.

Роз продължи да чете.

„Впрочем, мила Ева, с гордост си мисля, че в жилите на Джалма тече френска кръв. Баща му преди години се оженил за момиче, чиито родители са французи, заселили се отдавна в Батавия, на остров Ява. Този факт увеличи обичта ми към моя приятел, защото и твоите родители са французи, отдавна заселили се в чужбина. За нещастие, князът отдавна е изгубил обожаемата си жена.

Ръката ми трепери, мила Ева, когато пиша тези думи. Слаб съм, луд съм… Сърцето ми се къса! Ако ми се случи такова нещастие… Тогава нашето дете… Какво ще стане с него без теб, без мен в тази дива земя… Не, не! Този страх е безумен! Но каква страшна мъка е неизвестността! Къде си? Какво правиш? Какво става с теб? Прости ми за черните мисли, които често ме нападат. Но когато ги прогоня, си казвам: аз съм нещастен изгнаник, но поне на другия край на света две сърца туптят за мен. Твоето, моя Ева, и на детето ни…“

Роз едва успя да дочете тези думи, от известно време гласът и трепереше от ридание. И наистина, опасенията на генерал Симон и тъжната действителност, съвпадаха. А и няма нищо по-трогателно от подобни изповеди, написани през нощта след битката, в бивака, край огъня, от един войник, който по този начин искаше да прогони тъгата от болезнената раздяла, за която дори не подозираше, че е вярна.

— Горкият генерал… Той не знае за нещастието ни — каза Дагоберт. — Но той не знае още, че вместо едно дете, има две. Това поне ще му бъде утехата. Сега нека Бланш да почете. Роз се умори и се разстрои, а и е редно да поделяте и сладостта, и тъгата от това четене.

Бланш взе листовете, а Роза избърса плувналите в сълзи очи и облегна глава на рамото на сестра си, която продължи:

„Сега съм по-спокоен. Престанах за малко да пиша, прогоних черните мисли, можем отново да продължим разговора си. Дълго ти разказвах за Индия, сега ще ти разкажа за Европа. Вчера вечерта, един проверен човек дойде при предната стража. Той ми донесе писмо, пристигнало в Калкута от Франция. Най-сетне получих известие от баща си и безпокойството ми изчезна. Това писмо е от август миналата година. От него разбрах, че предишните писма или са се забавили, или изгубили. Баща ми си е същият! Старостта не го е отслабила, характерът му е все тъй енергичен, здравето му е добро. Както и преди работи и с това се хвали. Както и преди е верен на строгите републикански начала и много се надява… Защото, пише ми той, приближава време. И той подчертава тия думи. Праща ми добри известия за близките на нашия стар приятел Дагоберт. Наистина, мила Ева, спокоен съм, щом помисля, че този безценен човек е до теб, защото навярно той те придружава и в заточението. Какво златно сърце под грубата войнишка кожа! Сигурно много обича и нашето детенце?…“

Тук Дагоберт се изкашля няколко пъти и погледна към пода, все едно, че търсеше кърпата си на червени квадратчета, която в това време лежеше върху коляното му. Постоя наведен известно време, а когато се изправи, започна да поглажда мустаците си.

— Колко добре те е познавал баща ни!

— Как е познал, че ни обичаш!

— Добре, добре… Оставете това… Прочетете, което генералът е казал за моя Агрикол и за Гавриил, храненичето на жена ми… Бедната жена, като си помисля, че може би след три месеца… Но я по-добре четете! — добави войникът.

„Надявам се, мила Ева, че писмата някога ще пристигнат при теб и затова искам да напиша нещо, което може би ще заинтересува Дагоберт. Баща ми, който още е в работилницата на господин Харди пише, че господинът е приел на работа сина на Дагоберт. Агрикол работи при баща ми, който е много доволен от него. Той бил висок и силен момък и въртял тежкия ковашки чук като перце. Весел е, способен, трудолюбив, бил най-добрият работник. Вечер се връща при майка си, която обожава. Съчинява песни и прекрасни патриотични стихове. В поезията му диша енергия и възвишеност, неговите стихове разпалват и най-уплашените сърца.“

— Трябва да се гордееш със сина си, Дагоберт — каза Роз — Той съчинява и песни!

— Най-много се радвам, че гледа майка си и върти чука… Колкото до песните, преди да съчини такива като „Събуждането на народа“ и „Марсилезата“, добре ще е ако е ковал желязото. Но къде ли се е учил Агрикол? Сигурно в училище, където е ходил с брат си Гавриил?

Когато чуха името Гавриил, което им напомни за техния ангел-спасител, любопитството на момичетата се възбуди и Бланш с удвоено внимание продължи да чете.

„Агриколовият брат, това изоставено дете, което жената на Дагоберт великодушно приютила, никак не приличал на Агрикол. Но не по душа, а по това, че Агрикол е пъргав, весел и общителен, а Гавриил е замислен и мечтателен. Впрочем, прибавя баща ми, всеки носел характера върху лицето си: Агрикол е черноок, висок и силен, с весел и смел поглед, а Гавриил е слабичък, рус, свенлив като момиче, и на лицето му е изписана ангелска кротост…“

Сирачетата се спогледаха съвсем смаяни, после обърнаха простодушните си лица към Дагоберт и Роз каза:

— Чу ли, Дагоберт? Баща ни казва, че твоят Гавриил има ангелско лице… Тогава той прилича изцяло на нашия…

— Точно затова ме учудва сънят ви.

— Интересно дали очите му са сини? — попита Роз.

— Генералът не пише за това, но аз ще ви кажа. На русите хора очите винаги са сини. Но дали са сини или черни, той никога няма да погледне с тях момичета. Продължавай, Бланш, и ще разберете защо.

„На Гаврииловото лице се изписвала ангелска кротост. Един брат от християнските училища, където, ходили заедно с Агрикол и други момчета, открил ума и добротата му, говорил за него с високопоставен настойник, който му помогнал да отиде в семинарията. От две години Гавриил бил свещеник, сега заминавал мисионер в чужбина, а след това щял да тръгне за Америка…“

— Твоят Гавриил е свещеник… — каза Роз и изгледа войника.

— А нашият е ангел! — добави Бланш.

— Всеки според вкуса си. Навсякъде има добри хора. Предпочитам да виждам сина си със засукани ръкави, препасан с кожена престилка и с чук в ръка. Също като стария ви дядо, бащата на генерал Симон, дук на Лини, защото генералът е дук и маршал по императорска милост. Сега довърши четенето.

„И така, скъпа Ева, ако попадне в ръцете ти този дневник, можеш да успокоиш Дагоберт за съдбата на жена му и сина му, които е изоставил заради нас. Как ли бих могъл да се отблагодаря някога за такава жертва! Но аз съм спокоен, твоето добро сърце ще съумее да се отплати… Повторно сбогом за днес, скъпа Ева. Спирам да пиша в дневника и отивам в палатката на Джалма. Той спи тихо, а баща му го пази. Сега момъкът не е в опасност, дано се опази и в утрешната битка. Нощта е мълчалива и тиха. Огньовете вече загасват. Бедните планинци си почиват след тежкия и кървав ден. От време на време се чуват виковете на стражата. Когато ти пиша, понякога забравям, че съм на края на света, далеч от теб и от моето дете. Бедни, мили същества! Каква ли ще бъде участта ви? Да можех поне навреме да ти изпратя този медальон, който нещастният случай ме накара да взема от Варшава, може би ще успееш да отидеш във Франция или поне да изпратиш детето ни с Дагоберт. Знаеш колко е ценен… За нещастие годините преминават и надеждата, с която живея за вас ще изчезне, но не искам да привършвам този ден с тъжна мисъл. Сбогом, мила Ева! Прегърни детето ни, обсипи го с целувките, които изпращам и на двама ви от изгнанието си. До утре, след битката…“

След като свърши четенето, настъпи дълго мълчание. По бузите на Роз и Бланш се търкаляха едри сълзи. Дагоберт, подпрял чело в шепите си, също бе потънал в размисъл.

Навън вятърът се усилваше все повече. Едри капки дъжд заблъскаха по стъклата на прозорците. В цялата гостилница настъпи дълбока тишина.

Докато дъщерите на генерал Симон четяха трогателно откъси от дневника на баща си, във вътрешността на зверилницата на Пророка ставаше една друга тайнствена и странна случка.

IX глава
Клетките

Морок се бе въоръжил: върху дрехата си от еленова кожа беше надянал стоманената си ризница, гъвкава като платно и твърда като елмаз, на ръцете си бе сложил специални ръкохватки. Това предизвикателно облекло той бе скрил веднъж под широки панталони и втори път под още по-широк кожух. В ръката си държеше дълга, нажежена желязна пръчка с дървена дръжка.

Тигърът Каин, лъвът Юда и черната пантера Смърт, макар и отдавна укротени от опитността и решителността на Пророка, все още искаха да опитат върху му зъбите и ноктите си. Те бяха се и опитвали, но благодарение на ризницата, не бяха го засегнали, а с един лек замах на стоманената пръчка господарят им палеше тяхната кожа. Когато тези животни, надарени с голяма памет, проумяха, че занапред опитите им няма да имат резултат, те сякаш се досетиха, че опитват ноктите и зъбите си върху едно ненаранимо същество. Те дотолкова се уплашиха от господаря си, че по време на представления той ги караше да се свиват от страх с лекото помахване на пръчката, на чийто край бе завил червена хартия.

Морок, въоръжен с нажеженото от Голиат желязо, слезе по стълбата от горницата, която се простираше над обширен обор. В него бяха клетките на животните, една проста дъсчена преграда ги разделяше от конете.

Един фенер осветяваше ясно клетките. Те бяха четири. Железни решетки ги обграждаха отстрани. Имаше и врата, на резета, през която влизаха животните вътре. Клетките бяха поставени върху четири колелца. По този начин лесно ги качваха в голямата закрита кола, с която те пътуваха от едно на друго място. Едната клетка беше празна, а в другите три, както вече знаем, имаше пантера, тигър и лъв. Пантерата беше от Ява и заради лошия си поглед бе заслужила и името си Смърт. Тя беше съвсем черна и се бе свила в дъното на клетката. Цветът й се смесваше с околната тъмнина, виждаха се само две светещи, широки, жълто-сиви очи.

Пророка влезе в обора замислен. Жълто-червеният му кожух никак не подхождаше на тъмнорусата му и остра коса и брада. На светлината на фенера още повече изпъкваше костеливото му лице. Той доближи до клетката. Неговото светло, но неподвижно око сякаш започна да се състезава с лъскавото око на пантерата, която вече започваше да попада под силата на зашеметяващия поглед на господаря си. Няколко пъти тя изръмжа, за да покаже недоволството си, след което отново закова поглед в очите на Пророка. След това ушите й се отпуснаха, кожата на челото й се набръчка и Смърт на два пъти мълчаливо показа острите си зъби. После като че ли се появи някакво магнетично отношение между човека и животното. Пророка протегна пръчката към клетката и изрече със заповеден тон.

— Ела тук, Смърт!

Пантерата стана, но толкова се сниши, че коремът й се влачеше по пода. Тя бе доста голяма, с еластичен и месест гръб, а и по всичко личеше, че животното е силно, гъвкаво и пъргаво.

Морок пристъпи към пантерата. Пристъпи и тя. Той спря, спря и животното. В същото време тигърът Юда, към който Морок бе с гръб, скочи в клетката и силно изрева, сякаш завиждаше на пантерата, че господарят я предпочита. Юда изрева още веднъж, навири глава и показа страшната си челюст, като в същото време размахваше червеникавата си опашка, нашарена с черни ивици. Зеленопрозрачните му очи бяха впити в Пророка. Морок се обърна и го изгледа продължително. Толкова силно бе влиянието на този човек върху животните, че тигърът веднага спря да реве, а пантерата се върна на мястото си.

Силен шум като разчупване на кокал се чу от клетката на лъва и вниманието на Пророка се пренесе към него. Той се бе излегнал върху лапите си, а гъстата грива покриваше главата му. Пророка се приближи неспокоен, защото допусна, че Голиат не е изпълнил заповедта му и е дал храна на лъва. За да се увери, той извика рязко:

— Каин! — но лъвът не помръдна. — Ела тук! Ела тук! — повтори Пророка и докато изричаше тези думи, сръга лъва в слабините с нажежената пръчка.

Каин се обърна и с невероятна бързина се хвърли към решетката. Пророка стоеше до ъгъла й, а разяреният лъв се беше изправил срещу него, промушил едната си лапа между пръчките й.

— Легни! — извика високо Пророка, но лъвът не го чу. В отворената му паст се виждаха остри зъби. С върха на пръчката човекът докосна устните на животното и изкрещя, а лъвът изръмжа глухо, тялото му сякаш изгуби силата си и той се отпусна на земята покорно и уплашено.

Пророка взе фенера, за да види какво гризе Каин, но не видя нищо друго, освен една дъска, изгризана от острите му зъби, с която лъвът се бе мъчил да залъже глада си.

За известно време в обора настъпи тишина. Пророка се разхождаше, скръстил ръце на гърба си, крачеше между клетките и оглеждаше животните си проницателно, сякаш се двоумеше кое от тях да избере за работата, която бе намислил. Отиваше до вратата на обора, ослушваше се и оглеждаше двора на гостилницата.

Вратата се отвори и в обора влезе Голиат, целият измокрен.

— Какво стана? — попита Пророка.

— Не беше толкова лесно. Добре, че нощта е мрачна, духа силен вятър и вали като из ведро.

— Някакви подозрения?

— Никакви, господарю. Сведенията излязоха точни. Тази врата отива до полето, под прозореца на момичетата. Когато свирнахте, за да ми кажете, че е време, аз излязох с един стол, сложих го до стената и се покачих върху него. С едната си ръка хванах похлупака, с другата дръжката на ножа и едновременно със счупването на прозореца, блъснах силно похлупака…

— И те помислиха, че е от вятъра?

— Да. След това се скрих зад вратата на килера и тогава чух гласа на стареца. Добре, че избързах.

— Когато ти свирнах, той влизаше да вечеря и помислих, че ще се забави по-дълго.

— Той не е човек, който бавно вечеря — презрително каза исполинът. — По едно време старецът отвори прозореца и накара кучето си да скочи през него. Аз веднага се дръпнах навътре, защото проклетото куче щеше да ме открие зад вратата.

— Сега кучето е в обора, където е и конят на стареца.

— Когато чух, че се затваря прозорецът, излязох отново и пак се изкачих. Двете стъкла бяха затулени с краищата на един кожух. Чувах, че се говори, но нищо не виждах. Дръпнах малко единия край и тогава видях момичетата в леглото, а старецът бе седнал до тях, гърбом към мене.

— Ами торбата му? Торбата! Тя е най-важната.

— Торбата бе на една маса, близо до прозореца. Ако си бях протегнал ръката, можех да я стигна.

— Нали ти казах!

— Само това си повтарях. Тогава старецът рече, че в нея се намирали книжата му, писма от един генерал, парите и кръста му.

— Добре, де! И после какво стана?

— Изпуснах края на кожуха. Поисках отново да го хвана, но изглежда протегнах ръката си повече. Едното момиче май ме видя, защото посочи прозореца и изпищя.

— Всичко е загубено! — каза Пророка, побледнял от гняв.

— Чакайте, де! Не всичко е пропаднало. Като чух писъка, скочих от стола и пак се скрих в килера. Чух, че се отваря прозорецът и видях светлината на лампата, която старецът държеше пред очите си. Той гледа дълго, видя, че няма стълба, а прозорецът е високо от земята и не може нормален човек да го достигне. Сигурно пак е помислил, че е от вятъра…

— Не си бил чак толкова глупав.

— Нали вие казвате, че и вълкът става лисица… Като разбрах къде стои торбата с парите и книжата, и като нямаше какво да правя засега там, върнах се при вас…

— Отиди горе и ми донеси най-дългото желязо. И червената сукнена покривка.

Голиат тръгна да се качва по стълбата, но като стигна до средата се спря и попита:

— Няма ли да разрешите, господарю, да донеса малко месо за Смърт? Иначе тя няма да ми прости, всичко ще стовари върху мене. Тя нищо не забравя и при първия удобен случай…

Пророка го прекъсна, повтори заповедите си отново. Докато Голиат псувайки изпълняваше нарежданията, Морок отвори вратата на обора, огледа двора и пак се ослуша.

— Ето копието и завивката — каза Голиат, като се върна. — Сега какво да правя?

— Върни се в килера, наблюдавай прозореца и когато старецът излезе от стаята…

— Кой ще го накара да излезе.

— Това твоя работа ли е? Достатъчно е, че ще излезе.

— И после?

— Ти каза, че лампата е близо до прозореца. Събори я на земята и ако бързо и умело свършиш останалото, ще получиш десет фиоринта. Запомни ли всичко?

— Запомних.

— Момичетата тъй ще се изплашат от тъмнината, че от страх езикът им ще се схване.

— Бъдете спокоен. Щом вълкът може да стане на лисица, може да стане и змия.

— Не бързай. Има още.

— Какво още?

— Стряхата на навеса не е висока, а прозорецът на горницата лесно се прескача… Нощта е тъмна… Вместо да влизаш през вратата…

— Ще влеза през прозореца.

— И не вдигай шум.

— Ще бъда като змия — каза исполинът и излезе.

Да, каза си след време Пророка, така е сигурно. Не трябваше да се двоумя. Не знам причината за заповедите, които получих, но според човека, който ми ги предаде, няма съмнение, че става дума за важни интереси. Да, важни… Може би се отнасят до най-важното нещо на света… Но как тия две бедни момичета и този войник могат да представляват такъв интерес! Не ме интересува. Аз съм ръката, която работи, а на главата се пада да мисли, да заповядва и да отговаря за делата си…

Не след дълго той излезе от обора с червената покривка в ръка и тръгна към обора на Смешльо. Като видя непознат човек Сърдитко се нахвърли срещу него, но зъбите му срещнаха метала, с който бяха обвити краката на Пророка и той, без да обръща внимание на ухапванията, улови Смешльо за оглавника, покри главата му с покривката, изведе го от обора и го въведе в зверилницата, като затвори вратата й.

X глава
Изненадата

След като прочетоха дневника на баща си, сирачетата дълго седяха замислени и тъжно гледаха листовете, пожълтели от времето. И Дагоберт се бе замислил за сина и за жена си, с които се бе разделил толкова отдавна и с които се надяваше да се срещне. Той взе листовете от ръцете на Бланш, сгъна ги и ги прибра в пазвата си, след което каза на момичетата:

— Не унивайте деца… Вижте какъв смел баща имате. Трябва да мислите за удоволствието да можете да го прегърнете. И не забравяйте името на добрия момък, на когото дължите това удоволствие, защото ако не е бил той, баща ви е щял да бъде убит в Индия.

— Джалма… Никога няма да го забравим — каза Роз.

— Ако се появи пак нашият ангел-пазител, ще го помолим да бди над Джалма, както над нас…

— Добре, деца, но да се върнем към пътника, който пристигна при майка ви в Сибир. Той бе виждал генерала месец след случките, за които прочетохте вие. Тогава именно му дал книжата и медальона.

— А за какво ни е този медальон, Дагоберт?

— И какво означават думите, издълбани върху него? — попита Роз като извади медальона от пазвата си.

— Ще рече, че на 13 февруари 1832 година трябва да бъдем в Париж на улица „Свети Франц“ №3.

— С каква цел?

— Майка ви толкова бързо се разболя, че не успя да ни каже. Онова, което знам е, че медальонът е от родителите й, който бе пазен от рода повече от сто години.

— А как е попаднал при баща ни?

— Между вещите, които успя да вземе, когато го извеждаха насила от Варшава, беше и една кутийка на майка ви, в която се намираше този медальон. След това генералът не можа да го изпрати обратно, защото не знаеше къде се намираме.

— Значи медальонът е много важен за нас, така ли?

— От петнадесет години не бях виждал майка ви толкова радостна, както в мига, в който пътникът й го донесе. „Участта на децата ми вече, може би, ще бъде толкова добра, колкото бе окаяна досега, казваше ми тя пред чужденеца със сълзи в очите. Ще поискам разрешение от губернатора да отида във Франция с дъщерите си. Може би ще разберат, че петнадесет години заточение и отнемане на имота ми е доста голямо наказание. Ако не ми разрешат, може би ще позволят да изпратя децата си във Франция. Ти ще ги отведеш, Дагоберт. Ти ще ги отведеш и ако не пристигнете до 13 февруари, всичко ще бъде напразно.“

— Дори да закъснеем един ден?

— Дори един, каза майка ви и ми даде едно писмо, което трябваше да пусна по пощата в първия град, в който отседнем, което и направих.

— Вярваш ли, не ще стигнем навреме в Париж?

— Надявам се. Ако преминаваме по пет мили на ден без премеждия, ще пристигнем в Париж в началото на февруари, а е по-добре ако сме по-рано там.

— Но щом баща ни е в Индия и не може да се върне във Франция, кога и как ще се видим с него?

— И къде?

— Някои неща не знаете, деца… Когато пътникът се разделил с генерала, той наистина не можел да се завърне във Франция, но вече може, защото миналата година Бурбоните, които го бяха преследвали, бяха прогонени… Новината за това ще стигне и до Индия и баща ви ще ви чака в Париж, защото се надява, че заедно с майка ви ще бъдете там на 13 февруари следващата година.

— Значи все пак има надежда! — въздъхна Роз.

— Знаеш ли, Дагоберт, как се нарича този пътник?

— Не, деца… Може да се е казвал Петър или Яков… Но бе добър човек… Когато се разделяха, майка ви му благодари за предаността и добротата към генерала, към нея и към децата й. А той й отвърна: „Защо ми благодарите? Не е ли казано обичайте се един друг?“.

— Кой е казал това, Дагоберт?

— Наистина, кого има предвид пътникът?

— Не знам… Но последните му думи запомних…

— Обичайте се един друг… — повтори замечтано Роз.

— Колко е красиво това! — добави Бланш.

— И къде замина този пътник?

— Далеч на север, отговори той на майка ви. Когато си тръгна, тя ми каза, че тъжният му глас я е разплакал. Докато разговаряхме, каза тя, аз усещах, че още повече обичам мъжа и децата си, а по лицето на пътника личеше, че той никога не се е смял и не е плакал. Когато той си тръгна, ние дълго го наблюдавахме от вратата, докато го изгубихме от погледа си. Той вървеше с наведена глава. Крачките му бяха бавни, спокойни, твърди, като че ли ги броеше… По дирята на следите му аз забелязах нещо странно…

— Какво?

— Вие помните, че пътят към дома беше мокър от малкия извор, който винаги преливаше… Стъпките му се отпечатваха по земята, а в следите личаха белези от пирончета, подредени на кръст…

— Как така?

— Гледайте внимателно — каза Дагоберт, като седем пъти направи фигура върху завивката. — Ето така! Може и случайно да е било, но следата, която той оставяше, ми се видя лошо предзнаменование, още повече, че след като той си замина, нас започна да ни сполетява едно нещастие след друго.

— Да… Мама умря…

— Преди това имаше друго… Тя пишеше молба до губернатора да я пуснат във Франция или да изпрати вас, когато пристигна бързоходец от Сибирския генерал-губернатор. Той носеше заповед да променим местожителството си. В разстояние на три дни, заедно с други заточеници, трябваше да се преместим четиристотин мили на север. Стана така, че след петнадесетгодишно заточение, жестокост и преследване, теглото на майка ви се удвояваше…

— А защо я измъчваха така?

— Ако пътникът бе пристигнал няколко дни по-късно, нямаше да помогнат нито книжата, нито медальонът. Дори и да тръгнехме веднага, нямаше да стигнем до Париж… Имат интерес да ме спират да замина с децата във Франция, казваше майка ви, защото с още четиристотин мили е невъзможно да се стигне дотам за определено време. И при тази мисъл тя изпадаше в отчаяние.

— Може би това докара толкова бързо смъртта?

— За съжаление, не! Умори я холерата, която никой не знае откъде иде. Три часа след като пътникът си замина, когато вие се върнахте от гората весели и с големи букети цветя за майка си…, тя вече не можеше да ви познае. Холерата вече се бе появила в селото… Същата вечер умряха петима… Майка ви, скъпа Роз, едва събра сили, за да ви даде медальона и да ни заповяда веднага да потеглим. След като тя умря, заповедта за заточението не важеше за вас и губернаторът ни позволи да тръгнем за Франция, за да изпълним желанието на покойната… — Дагоберт закри лицето си с ръце, докато момичетата бършеха сълзите си и продължи. — Но вие се държахте като истински дъщери на генерал Симон. Колкото и да бе опасно, не можаха да ви отделят от леглото на майка ви. Вие склопихте очите й и стояхте до нея цяла нощ… И не се съгласихте да тръгнете, докато видяхте, че поставям малкия дървен кръст върху гроба й…

Внезапно Дагоберт спря да говори. Цвилене на кон и диви животински ревове накараха войника да подскочи от стола си и да извика:

— Това е Смешльо! Какво става с коня ми!

Той отвори вратата и бързо се спусна по стълбата. Двете сестри дотолкова се уплашиха, че като се прегърнаха, не можаха да видят една дебела ръка, която се промъква през строшените стъкла на прозореца, отваря куката му и обръща лампата, която стоеше на една масичка до торбата на войника.

Изведнъж момичетата се намериха в непрогледна тъмнина.

XI глава
Смешльо и Смърт

Когато Морок закара Смешльо в зверилницата си, той смъкна завивката от главата му.

Когато го видяха, тигърът, лъвът и пантерата веднага се спуснаха към решетките на клетките си. Конят се разтрепери и се закова на място, по тялото му мигновено изби студена пот. Лъвът и тигърът скачаха върху решетките и ревяха диво, а пантерата не ревеше, но глухата й ярост бе още по-страшна. Тя внезапно скочи и с риск да строши главата си, се блъсна в решетките. После, все така мълчалива и побесняла, се върна обратно и повтори опита. Три пъти тя стори същото… През това време конят се свести от уплахата и започна да цвили като се втурна към вратата, през която го бяха вкарали. Когато видя, че е затворена, той наведе глава, подгъна крака и положи ноздрите си до процепа между вратата и прага, като че ли искаше да подиша чист въздух, след което още повече замаян, продължи да цвили пронизително и да рие с предните си крака.

Пророка се приближи до клетката на Смърт точно в момента, в който тя се готвеше отново за скок. Тежката ключалка щракна и в същия миг из цялата гостилница се разнесоха ревовете на тигъра и лъва и цвиленето на Смешльо.

С един само скок пантерата излезе от клетката. Светлината от фенера блесна върху козината й, изпъстрена с черни петна. За секунда тя остана неподвижна, с наведена към земята глава, като че ли отмерва силата на скока, с който ще стигне до коня. След това изведнъж се хвърли върху него…

Когато видя скока й, Смешльо се втурна към вратата, блъсна я с всичка сила, сякаш искаше да я строши…, но Смърт го изпревари и бърза като светкавица, заби в гърдите му острите си нокти и увисна на шията му. Кръвта зашуртя под зъбите и ноктите на явската пантера, която, облегната на задните си лапи, затисна жертвата си и разкъса и ребрата й. Конят се разтрепери от болката, а цвиленето му започна да става страшно…

Изведнъж се чу как някой вика:

— Дръж се, Смешльо, ето ме… Дръж се… — това бе Дагоберт, който се мъчеше да изкърти вратата. — Ето ме, Смешльо, идвам на помощ.

Като позна гласа му, бедното животно се извърна, отговори с плачевно изцвилване и падна най-напред на коленете си, а после и на хълбок… Пантерата се вкопчи в коня и мушна в раните му окървавената си муцуна.

— Помогнете! — викаше Дагоберт и напразно се мъчеше да отвори вратата. — Помогнете на коня ми… — После раздразнено добави. — Жалко, че нямам оръжие…

— Пази се! — извика звероукротителят и се показа на прозореца на горницата, който гледаше към двора. — Не се опитвай да влезеш вътре, защото ще загинеш, пантерата е полудяла!

— Но конят ми! Какво ще стане с коня ми! — извика Дагоберт.

— Излязъл е от обора си и е отишъл при животните. Пантерата като го е видяла, е разбила клетката и се е хвърлила върху него… Ти ще отговаряш за нещастията, които ще последват! — каза звероукротителят заплашително — защото не съм сигурен, че ще успея да вкарам Смърт в клетката й.

— Но моят кон… Спаси коня ми… — проплака Дагоберт.

Морок изчезна от прозореца.

Ревът на животните и виковете на Дагоберт събудиха всички в гостилницата „Белият сокол“. Прозорците започнаха да светват, а слугите, с фенери в ръце, се втурнаха към Дагоберт, за да разберат какво се е случило.

— Конят ми е вътре! — викаше той и блъскаше вратата на обора. — А едно от животните на онзи нещастник е излязло от клетката си…

Като чуха това, всички се пръснаха и отидоха да съобщят на гостилничаря. В същото време войникът, побледнял и запъхтян, долепил ухо до вратата, слушаше… Постепенно ревовете престанаха, чуваше се само глухо ръмжене и гласът на Пророка:

— Тука, Смърт, тука!

Нощта бе много тъмна и Дагоберт не забеляза Годиат, който се промъкваше тихо по керемидите и влезе в горницата през прозореца.

След малко се отвори врата, гостилничарят се показа с няколко човека: той бе нарамил пушка, а останалите носеха вили и тояги.

— Какво става? — попита той Дагоберт. — Какъв е този шум в гостилницата ми? Да вървят по дяволите и звероукротители, и нехранимайковци, които не умеят да вържат коня за яслата… Ако е пострадал конят ти, толкова по-зле за теб. Трябваше да бъдеш по-внимателен.

Вместо да отговори, Дагоберт, който слушаше какво става в обора, махна с ръка да замълчат. Отвътре се чу див рев, след което Пророка още по-силно извика и почти веднага пантерата започна жално да вие.

— Сигурно ти си причината за някакво нещастие — каза гостилничарят уплашено. — Чу ли? Морок може да е ранен?

Тъкмо когато Дагоберт се готвеше да отговори, вратата на обора изскърца и Голиат се показа на прага.

— Сега можете да влезете — каза той. — Вече няма никаква опасност.

Ужасяващо зрелище бе вътрешността на обора. Пророка, който едва успяваше да скрие вълнението си под привидното спокойствие, беше коленичил до клетката на пантерата. По движението на устните му се разбираше, че се моли. Когато видя гостилничаря и останалите хора, Морок се изправи и тържествено рече:

— Благодаря ти, Боже! Благодаря ти, задето можах още веднъж с твоята сила да победя!

Той скръсти гордо ръце на гърдите си и си даде вид, че е успял да победи Смърт. Тя лежеше в дъното на клетката и стенеше. Присъствуващите, които не знаеха, че под кожуха си звероукротителят има ризница, си помислиха, че пантерата стене от уплаха и останаха смаяни от безстрашието и свръхестествената сила на този човек.

На известно разстояние зад него стоеше Голиат, а недалеч от клетката, потънал в кръв, лежеше трупът на Смешльо…

Когато Дагоберт видя цялата картина, той коленичи и взе в ръце главата на Смешльо. Когато видя черните, лъскави и полузатворени очи, войникът не можа да се сдържи и заплака. В този момент Дагоберт забрави за всичко друго и мислеше за страшната смърт на своя стар другар, с когото не се бяха разделяли толкова години… Но когато войникът помисли какви трудности му създава тази смърт оттук нататък, го обзе ярост. Той скочи, хвърли се към Пророка с пламнали очи, с едната ръка го хвана за врата, а с другата успя да му нанесе пет-шест силни удара.

— Ти, разбойнико, ще отговаряш за смъртта на коня ми! — викаше той и продължаваше да го удря.

Морок бе слаб и не можеше да устои на Дагоберт. За да спасят Пророка, намесиха се Голиат и гостилничарят.

— Това е невъзпитано! — извика последният към Дагоберт, който бе долепил юмрук до челото си. — Животните искаха да разкъсат този достоен човек, а ти искаш да го убиеш! Не прилича на бялата ти брада да постъпваш така. Ако искаш можем да извикаме властите?

Като чу тези думи, войникът дойде на себе си, защото си спомни, че според законите, като чужденец, можеше да го сполети още по-голяма беда. Той трябваше да настоява да му се заплати конят, за да продължи пътуването, защото ако закъснееше дори и с един ден, всичко щеше да бъде напразно.

— Прав си… — успя да се сдържи. — Бях много буен. — Обърна се към гостилничаря и се стараеше да изглежда спокоен. — Не бях от най-сдържаните, но как мислиш, не трябва ли този човек да ми плати коня? Бъди ни съдник!

— Аз мисля като теб, но всичко става по твоя вина. Лошо си вързал коня и той е влязъл в този обор, чиято врата, без съмнение е била полуотворена — отвърна гостилничарят.

— Спомням си — обади се Голиат — че снощи оставих вратата полуотворена, за да влиза въздух на животните. Но клетките бяха добре залостени…

— Пантерата е побесняла, когато е видяла коня и е строшила решетките… — каза един човек.

— Не ми харесва това — рече Дагоберт. — Казах, че ми трябват пари и кон. Искам веднага да напусна тази нещастна гостилница.

— А пък аз мисля, че ти трябва да ми платиш! — извика Морок. — Той показа окървавената си лява ръка, която дълго бе крил от присъствуващите. — Виж как ме нарани пантерата, може да остана сакат до края на живота си.

Раната, която показваше Пророка, макар и да не бе опасна, бе доста дълбока, с което той спечели съчувствието на присъствуващите. Като разчиташе на случилото се и за да може да осъществи едно дело, което смяташе за свое, гостилничарят каза на слугата си, че само кметът може да реши кой е крив и кой е прав.

— И аз така мисля — потвърди войникът.

— Фриц, повикай кмета — каза гостилничарят, който в същото време се притесняваше, задето не бе проверил документите на войника. — Той ще се ядоса, че го безпокоим толкова късно, но пък и аз не искам да пострадам. Донеси ми паспорта, да видя дали господинът е редовен…

— Той е в стаята, в торбата ми, сега ще го донеса — отвърна войникът.

След което той излезе и отиде при двете момичета. Когато премина покрай трупа на коня, той си затвори очите. Пророка го проследи с тържествуващ поглед и помисли: „Ето, той сега няма кон, няма пари и няма паспорт… Не можех да направя нищо повече… Беше ми забранено да направя друго… Защото бе нужно да употребя хитрост… Сега всички ще кажат, че войникът не е прав. Мога само да добавя, че няколко дни той няма да може да пътува, а както разбирам, интересите на мнозина зависят от неговото, както и на двете момичета, забавяне.“

Четвърт час по-късно Карл тръгна с писмо за Лайпциг, което Морок написа набързо и което Карл трябваше да остави в пощата. Писмото бе надписано за господин Родин, улица „Milieu des Ursius“ №11, Париж, Франция.

XII глава
Кметът

Дагоберт бе неспокоен. Той бе сигурен, че конят му не е отишъл сам при животните на звероукротителя и с ужас мислеше, че в крайна сметка решението щеше да зависи от разположението на съдията. Той реши колкото е възможно по-дълго да крие от момичетата новата си грижа и затова, когато влизаше в стаята им, се опита да забрави всичко.

— Добре, че кучето е пазило бедните деца — каза той докато отваряше вратата, но като видя, че стаята е потънала в мрак, извика: — Деца, защо стоите на тъмно!

Не последва отговор. Приближи опипом до леглото и хвана ръката на една от сестрите, тя бе студена.

— Роз! Бланш! Защо не ми отговаряте?

Той галеше машинално ръката, която бе уловил. В това време луната изплува и огря леглото, и войникът видя, че двете сестри са припаднали. Те лежаха прегърнати, Роз бе поставила главата си върху гърдите на Бланш.

— Бедните деца! — простена Дагоберт и се надигна да вземе шишето със спирта. — Колко ли са се уплашили. Не е чудно след толкова много вълнения.

Той навлажни крайчеца на една кърпа със спирт и леко започна да разтрива слепите им очи. След малко Роз помръдна, обърна глава на възглавницата и изпъшка. Отвори очи, но като не можа да познае Дагоберт, простена „Сестрице!“ и се хвърли в прегръдките на Бланш.

И Бланш бе се свестила от грижите на войника, но отново се уплаши, без да знае защо.

— Не се страхувайте, деца — каза Дагоберт — Аз съм. Много ли се уплашихте, докато ме чакахте?

— Много! Ако знаеш, Дагоберт…

— А защо загасихте лампата?

— Не я загасихме ние.

— Елате на себе си и ми разкажете какво стана. Тази гостилница не е безопасна и добре, че скоро ще я напуснем. Кажете сега какво се случи.

— Малко след като ти излезе, прозорецът се отвори, лампата падна на земята и се чу някакъв шум.

— Ние изпищяхме и затворихме очи, защото ни се стори, че в стаята има човек.

— Станалото-станало. Хайде сега, успокойте се.

— Защо цвилеше Смешльо?

— Цвилеше… Чакайте да запаля свещта. Къде ли е огнивото ми? А, ето го в джоба. Сега ще запаля свещта и ще взема от торбата необходимите книжа…

Дагоберт запали свещта и видя, че прозорецът наистина е отворен, а масата преобърната. Торбата беше там. Той затвори прозореца, изправи масата и развърза торбата, за да извади портфейла, който беше сложил заедно с кръста си в един джоб между подплатата и кожата. Войникът пъхна ръката си, но не намери нищо. Той застина като ударен от гръм, побледня и се дръпна назад.

— Какво ти е, Дагоберт? — попита Бланш.

Той не отговори, а остана приведен над масата и се зае да изпразни торбата. Извади овехтели дрехи, старата си гренадирска конна униформа от императорската гвардия. Напразно разтърсваше всяка дреха — не намери нито кесията, нито книжата си, нито дневника на генерал Симон, нито кръста си. Хвана торбата за дъното и я изтръска, но в нея нямаше нищо.

Момичетата го гледаха неспокойно. Бланш се реши и попита тихо:

— Какво ти е, какво търсиш?

За пръв път, откакто двете деца живееха с него и го питаха, той не отговори.

— Не, не… Не може да бъде… — промърмори той и сложи ръка на челото си, сякаш искаше да си припомни къде е сложил тъй ценните за него вещи, защото не искаше да повярва, че са изчезнали. Той се спусна и взе ковчежето на момичетата от стола. В него имаше долни дрехи, две черни фусти, дървена кутийка с копринената кърпа на майка им, две къдрици от косата й и една черна лента, която тя носеше на шията си. Дагоберт прерови цялото ковчеже, но не намери нищо…

Този решителен и смел мъж изведнъж се усети слаб. Лицето му пламтеше и плуваше в студена пот, коленете му трепереха. Той се хвана в една последна, безсмислена и глупава, но възможна надежда. Обърна се към момичетата и без да крие тревогата си, попита:

— Не ви ли дадох да ги скриете?… У вас ли са?… Ако ги няма у вас, ще взема един нож и ще се пробода…

Момичетата започнаха да плачат. Войникът ги гледаше разсеяно, без да ги вижда, но след миг разбра цялата жестока действителност. Захлупи лице и започна да плаче. Чуваха се само откъслечни думи: „Прощавайте… Какво нещастие… Ах, какво нещастие“.

— Погледни ни! — извикаха двете момичета. — Кажи ни какво ти е! Ние ли сме виновни?

Отвън се чуха стъпки. Сърдитко, който беше пред вратата, залая силно. Чу се ядосаният глас на гостилничаря:

— Хей, ти, как ти беше името! Прибери кучето си, господин кметът идва!

— Чу ли, Дагоберт? Кметът!… — каза Роз.

Думата кмет допълни нерадостната картина в главата на Дагоберт. Конят му бе убит, документите и парите му ги нямаше, а ако закъснееха само един ден, всичко пропадаше. И Дагоберт разбра, че спасението му е единствено в кмета и че трябва на всяка цена да го предразположи. Той избърса сълзите си, изправи се и каза на момичетата:

— Не се бойте, деца!

— Повикай кучето си! — изкряска гостилничарят, защото Сърдитко продължаваше да лае и да не го пуска да мине. — Побесняло ли е това куче! Малко ли са нещастията, които донесе в къщата ми. Господин кметът идва да те разпита, както разпита преди малко и Морок.

Дагоберт приглади косата и мустаците си и се постара да придобие добър вид, защото усещаше, че от този разговор зависи съдбата на двете сирачета.

— Легнете си, деца — каза им той. — Ако някой трябва да влезе тук, то ще е само господин кметът… — Отвори вратата и извика на кучето: — Сърдитко, ела тук!

Трябваше да повтори заповедта си още веднъж, докато кучето го послуша. Гостилничарят, с фенер в едната ръка и с шапка в другата, вървеше пред кмета, чиято фигура се губеше в сянката на стълбата. Зад него се мяркаха слуги, също с фенери в ръце.

Дагоберт затвори кучето в стаята и тръгна към стълбата. Пред нея имаше малко широко пространство, където бяха сложили едно канапе.

Когато кметът се изкачи, той се зачуди, че Дагоберт е затворил вратата на стаята, сякаш не иска да го пусне вътре и попита грубо:

— Защо си затворил вратата?

— Вътре спят две момичета и не искам да ги безпокоим — отговори той. — Да седнем на канапето, господин кмете и ме разпитайте.

— Защо ти определяш мястото, където ще те разпитвам? — попита кметът недоволно.

— Нищо не определям, господин кмете — побърза да каже войникът от страх да не го разсърди. — Но момичетата са толкова изплашени… Освен това вече са легнали. Имайте добрината да ме разпитате тук.

— Хм! Странна работа! Струваше ли си да ме будите посред нощ. Добре, тук ще те разпитам… — Обърна се към гостилничаря и му заповяда: — Остави фенера на стола и си върви!

Гостилничарят го послуша и си тръгна ядосан, че не може да присъствува на разпита.

Старият войник остана насаме с кмета.

XIII глава
Съденето

Кметът на Мокерн носеше сукнена шапка и бе наметнат с мантия. Той се отпусна тежко на канапето. Беше дебел, около шестдесетгодишен мъж, с високомерно и намръщено лице. Със зачервената си въздебела ръка той потриваше подпухналите си очи, възпалени от неочакваното събуждане.

Дагоберт остана прав. Той покорно държеше в ръка старата си войнишка шапка, мъчейки се да разбере по навъсеното лице на съдията ще успее ли да го заинтересува със съдбата на момичетата. Войникът повика на помощ цялото си хладнокръвие, целия си разум, сладкодумство и решителност. Той, който двадесет пъти бе посрещал хладнокръвно смъртта, който винаги бе спокоен и уверен, който не бе свел поглед дори пред императора, неговия герой, неговия Бог…, сега трепереше пред намръщеното лице на един селски кмет. По същия начин се бе държал и преди няколко часа, когато хладнокръвно трябваше да изтърпи заяжданията на Пророка, за да не попречи на заръката на една майка…

— Какво ще кажете за свое оправдание — попита грубо и нетърпеливо съдията.

— Няма за какво да се оправдавам, господин кмете. Имам да се оплаквам.

— Вие ли ще ме учите как да ви разпитвам — извика съдията толкова разярено, че войникът се разкая, задето бе започнал този разговор.

С намерение да умилостиви съдията, той побърза да отговори покорно:

— Простете ми, господин кмете, лошо се изразих. Исках само да кажа, че не аз съм виновният.

— Пророка каза обратното.

— Пророка… — отговори войникът със съмнение.

— Пророка е набожен и местен човек и не е способен на лъжа.

— Нищо не мога да кажа по този повод, вие сте много справедлив и имате добро сърце, господин кмете. Не ще ме изкарате виновен, докато не ме изслушате. Човек като вас няма да обвини без причина никого. Това се вижда от пръв поглед. — И Дагоберт неволно започна да говори по-тихо, като се мъчеше да стане весел, усмихнат и ласкав. — Човек като вас — прибави той кротко — уважаеми господин съдия, не слуша само с едното ухо.

— Не става дума за уши, а за очи и макар моите да са насълзени, видях тежко ранената ръка на звероукротителя.

— Истина е, господин кмете, но ако беше затворил клетките и вратата си, нищо нямаше да му се случи.

— Не е така. Грешката е ваша. Вие трябваше здраво да вържете коня си за яслата.

— Вярно е, господин съдия, няма съмнение, че е вярно — каза войникът все по-смирено. — Сиромах човек като мен не може да ви противоречи. Но ако някой е развързал коня ми нарочно, за да влезе при животните, ще признаете, нали, че грешката не е моя. Ще признаете, ако решите, защото аз нямам право да ви заповядвам — добави войникът.

— Че кой би имал интерес от това?

— Не зная, господин кмете.

— И аз не зная — каза кметът нетърпеливо. — Боже мой, колко глупости се изприказваха заради една мърша.

В този момент войникът спря да се преструва и каза важно:

— Конят ми умря. Мърша е наистина, но преди един час, макар да беше стар, беше здрав и умен. Цвилеше весело, когато чуеше гласа ми и всяка вечер лизваше ръцете на сирачетата, които денем носеше на гърба си, както някога е носел и майка им. Сега вече няма да носи никого. Ще го захвърлят на бунището и кучетата ще го разкъсат. Не биваше така грубо да се изразявате, господин кмете, защото аз обичах коня си.

При тези достолепни думи на войника кметът неволно се натъжи и съжали за тона си.

— Разбирам, че ви е жал за кончето. Но какво да се направи, нещастието е станало.

— Нещастие, господин кмете, твърде голямо нещастие. Момиченцата, които придружавам, не можеха да тръгнат пеша толкова надалеч, не можеха да наемат и кола, тъй като са бедни. А през февруари трябва да бъдем в Париж. Когато майка им умираше, аз й обещах, че ще ги заведа във Франция, защото тези деца имат само мен.

— Което ще рече, че вие сте с тях…

— Аз съм техен верен слуга и не знам какво да правя, след като убиха коня ми. Вие сте добър, може би също имате деца… Ако един ден те попаднат в положението на двете сирачета, които имат само мен и нищо друго, които са нещастни от рождението си и чието спасение се намира в края на това пътуване, не бихте ли ги съжалили? Нямаше ли да мислите, че загубата на кончето ми е непоправима?

— Без съмнение — отвърна кметът, който всъщност беше доста добър човек и споделяше притесненията на Дагоберт. — Сега разбирам, че загубата ви е голяма, но ме интересуват и тези сирачета. На колко години са?

— На петнадесет години и два месеца. Близначки са.

— На петнадесет години! Почти колкото моето дете.

— И вие ли имате дете на същите години? — поде Дагоберт с по-голяма надежда. — Щом е така, господин кмете, вече не се безпокоя за участта на сирачетата. Вие ще им помогнете.

— Да помагам е работата ми. В тази разправия вината е по равно. Вие, от една страна, не сте вързали добре коня, а от друга страна звероукротителят е оставил вратата отворена. Той казва „Ръката ми е ранена“, а вие отговаряте „Конят ми е мъртъв и по ред причини за мен тази загуба е непоносима“.

— Казахте го по-добре, отколкото бих го казал аз — отвърна войникът смирено.

— Вие сте прав, без съмнение, но Пророка, който иначе е честен човек, съвсем иначе ми разказа нещата. Освен това, тук го познаваме отдавна. Тук, както виждате, почти всички сме ревностни католици. Той продава много евтино на жените ни поучителни книжки и на загуба търгува с броеници и кръстчета. Вие ще кажете, че това не ви влиза в работата, и ще имате право. Но, вярвайте ми, аз дойдох тук с намерение…

— Да ме изкарате виновен, нали, господин кмете? — каза Дагоберт поуспокоен. — Защото още не бяхте напълно буден и бяхте отворили само едното си око за истината.

— Така е, войнико — отвърна чистосърдечно съдията. — Защото в началото не скрих пред Морок, че му давам аванс и той великодушно ми каза, че ще премълчи някои неща, за да не утежнява положението ви. По всяка вероятност засега ще се отървете само с глоба, защото преди да чуя показанията ви, бях решил да искам обезщетение за раната на Пророка.

— Не виждате ли, господин кмете, колко лесно могат да се излъжат и най-справедливите и способни хора — каза Дагоберт много учтиво, но сетне хитро добави: — Но в края на краищата те научават истината, пък дори и пророк да е онзи, който ги е измамил.

От тази игра на думи, с която Дагоберт си послужи за пръв път в живота, можеше да се съди за тежкото му състояние, за усилията му да спечели благоволението на съдията. В началото кметът не разбра подигравката, но по задоволството на Дагоберт и по въпросителния му поглед съдията се досети и започна да се смее. Сетне отговори с не по-лоша игра на думи.

— Да, да… Така е… Лошо ще е да е пророкувал Пророка. Няма да му плащате никакво обезщетение. Вината и на двете страни е равна и щетите са равни. Той е ранен, вашият кон е убит и с това сте се разплатили.

— В такъв случай, колко мислите, че ми дължи? — попита войникът със странно простодушие.

— Как?

— Да, господин кмете, колко ще ми плати?

— Да ви плати ли?

— Да. Но преди да кажете колко, трябва да ви съобщя още нещо. Мисля, че имам право да не изхарчвам всичките пари за друго добиче. Струва ми се, че в околностите на Лайпциг ще намеря от селяните някое евтино магаре. Затова трябва да ви…

— Я го виж ти! — извика кметът — За какви пари и за какво магаре ми говорите? Казвам ви, че нито вие дължите нещо на Пророка, нито той на вас.

— Нищо ли не ми дължи?

— Много сте твърдоглав, господине! Повтарям ви, че ако животните на Пророка убиха вашия кон, Пророка пък бе тежко ранен. По този начин сте се разплатили. Нито вие му дължите обезщетение, нито той на вас. Разбрахте ли, най-сетне?

Дагоберт се изненада и известно време стоя мълчаливо, гледайки кмета с голяма тревога. Той разбра, че с това решение кметът осуетяваше надеждите му.

— Вижте какво, господин кмете, вие сте много справедлив и веднага ще забележите, че раната на звероукротителя не му пречи да продължава работата си, а смъртта на моя кон прекратява пътуването ми. Затова той трябва да ме обезщети.

Съдията смяташе, че е направил голям жест за Дагоберт като не му е потърсил отговорност за раната на Пророка, тъй като Морок наистина имаше известно влияние над католиците в този край и беше подкрепян от неколцина високопоставени лица. Затова съдията се обиди от исканията на войника и отново заговори строго:

— Ще ме накарате да съжалявам за безпристрастието си. Вместо да ми благодарите, вие искате още.

— Но, господин кмете, аз искам справедливост. Предпочитам да бях ранен като Пророка, за да мога да продължа пътя си.

— Не е важно какво предпочитате и какво не. Вече отсъдих. Край!

— Но…

— Стига, стига! Да минем нататък. Къде са документите ви?

— Добре. Ще поговорим за документите, но моля ви, господин кмете, имайте милост към онези две деца в стаята, помогнете ни да продължим пътя си.

— Направих каквото можах. Дори повече, отколкото съм длъжен. Още веднъж ви питам къде са документите ви.

— Първо трябва да ви обясня…

— Не ми трябват обяснения, а документи. Или предпочитате да ви арестувам като скитник?

— Да арестувате мен?

— Искам да кажа, че ако не ми покажете документите си, означава, че нямате такива. А хората без документи ги арестуват. Покажете си документите и да свършваме, защото искам да си ида у дома.

Положението на Дагоберт ставаше още по-мъчително, защото се бе подлъгал по голямата си надежда, а този последен удар изцяло съкруши войника. Тези изпитания бяха еднакво жестоки и опасни за човек със здрав, последователен и миролюбив нрав, който освен това бе дългогодишен войник и то войник-победител, чието грубо държание се каляваше в битките.

Щом чу думата документи Дагоберт побледня, но се помъчи да скрие вълнението си, като по този начин приспи вниманието на съдията.

— Ще ви разкажа какво стана, господин кмете. Работата е много проста. Това може да се случи на всеки. Нямам вид на просяк или скитник, нали? А освен това вие разбирате, че един човек, който пътува с две момичета…

— Стига приказки! Документите!

За щастие в същия момент се появиха момичетата. Сирачетата се бяха разтревожили, че Дагоберт се бави и като чуха гласа му на стълбите, станаха и се облякоха. И в момента, когато съдията казваше „Документите“, Роз и Бланш, хванати за ръка, излязоха от стаята.

Щом видя хубавите им личица и бедняшкото им черно облекло, кметът се изправи смаян. Двете хванаха едновременно ръцете на Дагоберт, сгушиха се в него и загледаха съдията с неспокойни, но ведри очи. Тази картина беше толкова трогателна, че кметът отново се преизпълни с милосърдие и се трогна. Дагоберт забеляза това, приближи се към съдията, водейки сирачетата, и с тъжен глас каза:

— Ето ги, господин кмете, клетите деца. Какъв по-добър документ от този. — И очите му неволно се насълзиха.

Но съдията, макар да беше груб по натура, а и мрачен от недоспиването, имаше здрав разум и милостиво сърце. Той разбра, че един човек, който придружава две момиченца, трудно може да бъде скитник.

— Бедни мили дечица! — каза той, гледайки ги със съжаление. — Толкова малки, а вече сираци. И от много далеч ли идват те?

— От Сибир, господин кмете, където майка им бе изпратена на заточение преди да се родят. От пет месеца пътуваме. Това е доста трудно за деца на техните години. За тях искам милост и помощ. За тях, които днес бяха сполетени от толкова нещастия, защото когато преди малко дойдох да потърся документите си, не намерих нито портфейла, в който ги държах, нито кесията с парите, нито кръста си, който самият император с ръката си ми окачи. А един награден от императора човек не може да бъде лош, дори ако за нещастие си е изгубил документите и парите. Ето защо толкова настоявам да получа обезщетение.

— Как и къде изгубихте документите си?

— Изобщо не знам, господин кмете. Сигурен съм, че когато завчера вечерта извадих малко пари от кесията, видях портфейла. Те ми стигнаха за вчера и повече не съм развързвал торбата си.

— А торбата ти къде беше вчера и днес?

— В стаята на децата. Но тази нощ…

Стъпки на качващ се по стълбата човек прекъснаха Дагоберт. Беше Пророка. Той се бе скрил в сянката на долната част на стълбата и бе дочул целия разговор. Вече бе започнал да се бои да не би кметът да провали всичките му планове, които почти се бяха осъществили.

XIV глава
Решението

Морок бавно се изкачи по стълбите и учтиво поздрави кмета. Щом зърнаха зловещото лице на звероукротителя, Роз и Бланш уплашено отскочиха назад и се приближиха до войника.

Дагоберт смръщи чело и почувствува, че гневът му срещу Пророка, който бе станал причина за купищата неприятности, отново се надига (но той не знаеше, че портфейла и книжата му открадна Голиат, подстрекаван от Пророка).

— Какво искате, Морок? — каза кметът с някаква смесица от благосклонност и яд. — Щеше ми се да остана с господина и предупредих гостилничаря.

— Господин кмете, идвам да ви направя една услуга.

— Услуга ли?

— Да, една голяма услуга — иначе не бих си позволил да ви безпокоя. Имам угризения на съвестта.

— Угризения на съвестта ли?

— Да, господин кмете, разкаях се, че не ви казах за този човек онова, което трябваше да ви кажа. Подведе ме лъжливото милосърдие.

— И какво всъщност искате да ми кажете?

Морок застана до съдията и дълго му шепна в ухото.

Отначало кметът много се изненада, но после се съсредоточи и угрижи. От време на време подвикваше от почуда и съмнение и хвърляше по един поглед към Дагоберт и двете момичета. От погледите му, които ставаха все по-тревожни, изпитателни и строги, можеше да се съди, че шушукането на гадателя бавно превръщаше съчувствието на съдията към сирачетата и войника в недоверие и враждебност.

Дагоберт забеляза внезапната промяна и страхът, който се бе поуталожил за малко, сега го обхвана с още по-голяма сила. Изумените Роз и Бланш не проумяваха нищо и поглеждаха към войника с растящо безпокойство.

— Дяволска работа!… — каза кметът и стана рязко. — И през ум не ми е минавало. Винаги става така, Морок, когато те събудят посред нощ — човек не може да мисли трезво. Добре, че ми казахте. Направихте ми голяма услуга.

— Не мога да твърдя със сигурност, но…

— Все едно, деветдесет и девет на сто е сигурно, че сте прав.

— Това е само едно подозрение, продиктувано от някои обстоятелства, но все пак подозрение…

— Може да ни изведе до истината… А аз без малко да се хвана на въдицата… Къде ми беше умът?

— Човек често се лъже по външността…

— На мен ли го казвате, драги Морок, на мен ли го казвате.

По време на този потаен разговор Дагоберт имаше чувството, че се пече на огън, смътно усещаше, че ще се развихри буря и само мислеше как още малко да сдържи гнева си.

Морок се приближи до съдията, посочи му с очи сирачетата и отново зашушна.

— О — извика кметът с негодувание, — отивате твърде далеч.

— Не казвам нищо със сигурност… — побърза да се оправдае Морок, — това е само едно предположение, продиктувано от… и той отново доближи устните си до ухото на съдията.

— Защо пък не? — поде съдията и вдигна ръце към небето. — Такива хора са способни на всичко. Той твърди, че е пратен от тях и идва от Сибир. Но къде е гаранцията, че това не са безсрамни лъжи? Не ще се оставя два пъти да ме измамят — извика кметът, защото като всички непостоянни и слаби хора той беше безмилостен към онзи, който се опитваше в лукавство да привлече съчувствието му.

— Само не избързвайте с присъдата си, не отдавайте на думите по-голямо значение, отколкото имат — рече Морок с лицемерно съжаление и смирение. — Моите отношения с този човек са толкова обтегнати — и посочи Дагоберт, — че той може би ще реши, че постъпвам така, за да му отмъстя за злото, което ми стори. А може би аз го правя от любов към истината, от омраза към лъжата и от уважение към светата наша вяра. В края на краищата, живот и здраве, всичко ще се разбере… Ако съм излъгал, дано Бог ми прости. При всички случаи правосъдието ще решава. Щом те се окажат невинни, след месец-два ще ги пуснат.

— Няма защо да се двоумим. Това е просто една благоразумна мярка, която няма да им причини нищо лошо. Пък и колкото повече разсъждавам, толкова повече се убеждавам: наистина, този човек или е агент, или френски бунтовник. Като сравнявам предположенията си с манифестацията на франкфуртските студенти…

— И да мътиш с такива неща главите на тези млади нещастници, това е… — с бърз поглед Морок посочи двете сестри, а след като направи една многозначителна пауза, въздъхна и рече: — Дяволът не подбира средствата си…

— Без съмнение, гнусно, но добре замислено дело.

— Освен това, господин кмете, разгледайте го внимателно и ще видите, че този човек има опасен вид… — говорейки все така тихо, Морок посочи Дагоберт.

Дагоберт полагаше невероятни усилия да се въздържа, но отвратителното положение, в което се намираше от пристигането си в тази проклета странноприемница, и особено разговорът на Морок с кмета, изчерпаха търпението му. Освен това звероукротителят пред очите му осуетяваше намеренията му да спечели съчувствието на съдията. Това окончателно го разяри, той се доближи до Морок със скръстени на гърдите ръце и му каза с все още сдържан тон:

— За мен шушукате на господин кмета, нали?

— Да — отвърна Морок с втренчен в него поглед.

— А защо не говорите на глас? — гъстите мустаци на Дагоберт потръпваха конвулсивно, той гледаше изпитателно Морок и явно се опитваше да надмогне някаква усилена вътрешна борба. Като видя, че противникът нарочно му мълчи, каза още по-високо: — Питам ви защо шушнете на господин кмета, когато става дума за мен?

— Защото има срамни неща, които човек не може да каже на глас, без да се изчерви — отвърна безочливо Морок.

До този момент Дагоберт държеше ръцете си скръстени. Но внезапно той рязко ги отпусна и стисна юмруците си заканително… Този бърз жест беше толкова изразителен, че двете сестри се приближиха до него и изпищяха от ужас.

— Слушайте, господин кмете — каза вбесеният войник през зъби, — кажете на този човек да си иде, иначе… не отговарям за постъпките си.

— Какво! — възкликна горделиво кметът. — И вие ми заповядвате… Как смеете!

— Накарайте този човек да слезе долу — поде Дагоберт извън себе си, — или ще се случи нещастие!

— Дагоберт… Боже мой… Успокойте се — извикаха момичетата и го хванаха за ръцете.

— Вие ли, жалък негоднико, за да не кажа нещо по-лошо, ще заповядвате тук! — разкрещя се разяреният кмет. — Значи си мислите, че за да ме излъжете, е достатъчно да кажете, че сте изгубил документите си. Напразно мъкнете със себе си тези две момичета, които въпреки невинния си вид, може би са прости…

— Нещастнико! — изрева Дагоберт и така страшно изгледа кмета, че той не посмя да довърши.

Войникът хвана момичетата за ръце и моментално ги отведе в стаята, преди да са продумали. След това заключи вратата, пусна ключа в джоба си и бързо се върна при кмета, който уплашен от поведението и застрашителния поглед на стария войник, отстъпи една-две крачки назад и се улови с една ръка за перилото на стълбата.

— Чуйте ме добре! — каза войникът и сграбчи съдията за ръкава. — Докато това жалко създание ме обиждаше — и той посочи Морок, — преглъщах всичко, защото засягаше мен. Преди малко изслушах търпеливо и вашите бръщолевения, защото за малко се престорихте, че съчувствувате на тези злочести сирачета. Но понеже у вас няма ни сърце, ни милост, ни честност… казвам ви, въпреки че сте кмет… ще ви смажа, както смазах това куче — и той отново посочи Пророка, — ако си позволите да не говорите за тези две момичета така, както бихте говорили за собственото си дете! Чухте ли?

— Как… смеете… — извика кметът, заеквайки от яд, — искате да говоря за тези две авантюристки…

— Долу шапката…, когато говорите за дъщерите на маршала и дука на Лини — изкрещя войникът, грабна шапката на кмета и я хвърли в краката му.

Морок потръпна от радост при тази обида. Дагоберт бе изгубил всякаква надежда и вбесен до ярост, за нещастие се поддаде на буйния си нрав, който въздържаше от няколко часа с толкова усилия.

Като видя шапката в краката си, кметът изгледа смаяно звероукротителя, сякаш се двоумеше дали да повярва, че подобна дързост е възможна.

Дагоберт се разкая за избухливостта си, но тъй като не виждаше по какъв начин може да оправи нещата, хвърли бърз поглед наоколо, отстъпи няколко крачки назад и слезе на първото стъпало.

Кметът стоеше изправен в ъгъла до канапето. Морок стоеше близо до съдията с превързаната си ръка, за да отдаде по-голямо значение на раната. Кметът извика на Дагоберт:

— Ама че дъртак! Осмелихте се да ми посегнете, а сега смятате да избягате.

— Простете ми, господин кмете… Не можах да се сдържа. Съжалявам, че избухнах — каза Дагоберт разкаяно и сведе глава.

— Няма милост за вас, нещастнико! С притворно смирение искате отново да ме накарате да се смиля над вас, но аз разбрах кроежите ви… Вие не сте този, за когото се представяте, и под това вероятно се крие държавна измяна — добави съдията с доста официален тон. — Хората, които искат да разпалят пожар в Европа, не подбират средствата си.

— Аз съм просто един беден човек, господин кмете… Вашето сърце е толкова добро, бъдете милостив!

— Но хвърляте шапката в краката ми, така ли!

— Поне вие — обърна се войникът към Морок, — вие, който сте причина за всичко това, имайте милост към мен. Не бъдете отмъстителен!… Като свят човек, кажете една дума в моя полза на господин кмета.

— Казах му, каквото трябваше да му кажа — отвърна с присмех Морок.

— Ах вие, стар мошенико! Държите се като котка… Искахте да ме измамите със сълзите си — подхвана кметът и се доближи до Дагоберт. — Слава Богу, сега няма да ме излъжете. Ще видите, че в Лайпциг има добри затвори за френските бунтовници и за авантюристите, защото и момичетата ви са същите като вас… Я да ви видя сега — прибави той важно с надути бузи, — хайде, слезте при мен… А вие, Морок, ще…

Кметът не можа да довърши. От няколко минути Дагоберт се стараеше да спечели време и разглеждаше една полуотворена врата срещу стаята на сирачетата. Той избра подходящия момент, хвърли се като светкавица върху кмета, хвана го за гушата и с такъв тласък го блъсна през полуотворената врата, че изуменият от ненадейното нападение съдия не можа дори да извика и се претъркули по пода на мрачната стая. Сетне Дагоберт се обърна към Морок, който се канеше да хукне по стълбата, улови го за дългата коса, привлече го към себе си, стисна го с железните си ръце, запуши му устата и въпреки отчаяната му съпротива, го помъкна към стаята, където лежеше смаяният кмет.

След като заключи вратата и пусна ключа в джоба си, Дагоберт взе на два скока стълбите, които свършваха пред един коридор, водещ към двора. Портата на странноприемницата беше затворена и от там не можеше да се мине. Навън валеше като из ведро. През прозорците на един салон, в който гореше огън, той видя гостилничаря и слугите му, очакващи решението на кмета.

Войникът веднага залости вратата на коридора, като по този начин предотврати влизането откъм двора, и бързо се върна при сирачетата.

Морок дойде на себе си и с цяло гърло започна да вика за помощ. Но освен разстоянието, заглушаваше го шумът на вятъра и дъжда. И така, Дагоберт имаше около един час на разположение) Доста време трябваше да измине, докато се усъмнят в проточилата се разправия между него и съдията, а освен това нямаше да разбият лесно двете врати — между двора и коридора и на стаята, където бяха заключени кметът и гадателят.

— Деца, вие трябва да докажете, че в жилите ви тече войнишка кръв — каза Дагоберт, вмъквайки се при момичетата, уплашени от шума, който чуваха от известно време.

— Боже мой, какво има Дагоберт? — извика Бланш.

— Какво трябва да направим? — попита Роз.

Без да отговоря, войникът отиде до леглото, събра чаршафите, навърза ги един за друг, направи голям възел в единия край и го затисна с лявото крило на прозореца. Другият край политна надолу и достигна земята. Бягството можеше да започне през дясното крило.

Тогава старият войник взе торбата си, ковчежето на децата, кожуха и ги изхвърли навън. Подаде знак на Сърдитко да пази вещите. Кучето изобщо не се подвоуми и с един скок изчезна през прозореца.

Роз и Бланш гледаха Дагоберт изумени, но нищо не разбираха.

— Вратата на странноприемницата е затворена. Смелост, мили мои — каза им той. Сетне посочи прозореца и рече: — Трябва да минете оттук или ще ни арестуват. Мен ще изпратят в един затвор, вас — в друг и цялото ни пътуване ще бъде напразно.

— Ще ни изпратят в затвор… Ще ни арестуват! — извика Роз.

— Ще ни разделят с теб! — викна Бланш.

— Да, мили мои дечица! Убиха Смешльо. Трябва да бягаме пеш и да стигнем до Лайпциг. Когато се уморите, ще ви нося на гръб една по една, ще просим по пътя и ще се доберем… Но и съвсем малко да закъснеем, всичко е изгубено. Хайде, дечица, имайте ми доверие. Докажете, че дъщерите на генерал Симон не са страхливки. Още имаме надежда.

Двете сестри инстинктивно се хванаха за ръце, сякаш искаха да се обединят срещу опасността. На прелестните им личица, пребледнели от толкова преживявания, се изписа наивна решителност, вдъхновена от сляпата им вяра в предаността на войника.

— Бъди спокоен, Дагоберт, няма да се уплашим — заяви твърдо Роз.

— Ще направим всичко, което е необходимо — каза по-колебливо Бланш.

— Сигурен съм! — извика Дагоберт. — Добрата кръв си казва думата. Хайде да ви видя сега! Леки сте като перца, чаршафите са здрави. Няма и осем стъпки от прозореца до земята, а там ви чака Сърдитко…

— Аз ще мина първа, днес аз съм по-голямата! — каза Роз и нежно прегърна сестра си. Но и Бланш се втурна към прозореца, за да изпревари сестра си и да поеме върху себе си евентуалната опасност.

Дагоберт веднага се досети защо е това бързане.

— Разбирам ви, мили деца — каза им той, — но не се бойте една за друга. Няма никакъв риск. Аз окачих чаршафите… Хайде, Розичке, побързай…

Малкото момиче подскочи на прозореца като птичка. Дагоберт го държеше здраво, то улови чаршафа и бавно се заспуска, като спазваше указанията на войника, който се бе надвесил с цяло тяло навън и го насърчаваше.

— Не се бой, сестрице — тихо каза Роз, щом стъпи на земята — много е лесно. И Сърдитко е тук, лиже ми ръката.

Бланш не се колеба дълго, беше смела като сестра си и с удоволствие се спусна надолу.

— Клетите мили дечица! Какво са сторили, та да бъдат толкова злочести! Зла участ преследва този род! — простена Дагоберт с наранено сърце, гледайки как бледото кротко личице на Бланш се изгубва в мрака на тъмната нощ, станала още по-зловеща от силния вятър и поройния дъжд.

— Чакаме те, Дагоберт, слизай бързо… — викнаха тихичко сирачетата, скупчени под прозореца.

Войникът беше висок на ръст и вместо да се спуска по чаршафите, скочи.

Едва бе изминал четвърт час от бягството на Дагоберт и двете момичета от „Белият сокол“, когато в странноприемницата се чу силен трясък. Кметът и Морок успяха да изкъртят вратата с една тежка маса. Те хукнаха към празната осветена стая на сирачетата.

Морок видя развените навън чаршафи и се развика:

— Господин кмете, избягали са през прозореца. Но се движат пеша. В тази буря посред мрака не ще стигнат далеч.

— Ще ги хванем, няма съмнение… Окаяни нещастници!… Ах, ще им го върна… Боже, Морок, става дума за вашата чест и за моята…

— За моята чест ли? За нещо много повече, господин кмете! — отвърна ядосано Пророка. После бързо слезе по стълбите, отвори вратата към двора и с ясен силен глас извика: — Голиат, развържи кучетата. Гостилничарю, вземи фенери и тояги… Въоръжи слугите си. Заповядай да отворят портата. След бегълците! Могат да ни се изплъзнат. Трябва да ги хванем живи или мъртви.

II част
Улица „Milieu des Ursins“

I глава
Писмата[1]

Щом видя, че Дагоберт остана без кон, без документи и без пари, звероукротителят Морок реши, че той едва ли ще може да продължи пътя си и уреди идването на кмета. Бе изпратил Карл с едно писмо в Лайпциг и му бе наредил да го пусне по пощата веднага, щом пристигне.

Писмото бе адресирано така: „До Господин Родин, улица «Milieu des Ursins», 11. Париж.“

По онова време някъде около средата на тази усамотена и почти непозната улица, която бе разположена по-ниско от крайбрежната „Наполеон“, излизаща близо до „Сент-Ландри“, се намираше една бедняшка къща. Тя се издигаше сред тъмен и тесен двор, а от улицата я отделяше малка постройка със сводеста врата и с два прозореца, препречени от гъсти решетки.

Това безмълвно жилище беше обзаведено съвсем простичко, за което можеше да се съди по покъщнината в доста обширния салон на долния етаж от голямата къща. Стените бяха накичени със стари сиви резбови украшения, боядисаният в червено и добре излъскан под беше от тухли. В другия край на стаята, срещу огнището, на висока поставка от як дъб стоеше глобус с диаметър около четири стъпки. По глобуса се виждаха множество червени кръгчета, пръснати по всички краища на света — на север и на юг, на изток и на запад, като се почне от най-дивашките страни и най-отдалечените острови и се стигне до най-просветените народи, та дори до Франция. Нямаше нито една страна, по която да не са наслагани тези червени показателни знаци. До една черна дървена маса, долепена до стената недалеч от огнището и отрупана с книжа, имаше стол. Малко по-нататък, между двата прозореца, стоеше голямо писалище от орехово дърво, над което висяха полички, запълнени с картонени кутии.

Към края на октомври 1831 година, около осем часа сутринта, зад това писалище бе седнал човек, който пишеше. Този човек беше кореспондентът на звероукротителя Морок, г-н Родин.

Петдесетгодишният мъж носеше вехт разнищен редингот в маслинов цвят с мазна яка, една кърпа вместо вратовръзка, черни панталони и жилетка от сукно, чиито разтеглени шевове се виждаха. Краката му в големи обувки, лъснати с дървено масло, бяха стъпили на четвъртито зелено губерче, постлано върху червения лъскав под. Сивата му коса, обрамчила като венец полуплешивата глава, падаше над слепоочията му. Веждите почти не личаха. Тънките му горни клепачи, които приличаха на ципи от очите на влечуго, закриваха наполовина малките му, живи черни очички. Съвсем безцветните му присвити устни почти не се различаваха на бледото, мършаво лице с остър нос и вирната брадичка. Тази пепелява няма маска стоеше неподвижна като в гроб и от това изглеждаше още по-страхотна. Ако не беше бързото местене на пръстите и скърцането на перото, човек би помислил, че приведената му фигура е труп.

С помощта на таен шифър, сложен пред него, той преписваше някои неща от едно дълго писмо. Онзи, който не притежаваше ключа за този тайнопис, не би разбрал нищо. Сред дълбоката тишина на мрачния и навъсен ден, който правеше още по-тъжна голямата, студена и празна стая, човекът с ледено лице, изписващ тайни знаци, имаше зловещ вид.

Удари осем часа… Портата се хлопна глухо, а след това звънчето иззвъня два пъти. Много врати се отвориха и затвориха преди в стаята да влезе още един човек. Щом го видя, г-н Родин стана, сложи перото между пръстите си, поздрави го много учтиво и отново се зае с работата си, без да отрони дума.

Тези двама души изобщо не си приличаха. Новодошлият, който явно младееше за възрастта си, беше най-много на тридесет и шест-тридесет и осем години. Имаше стройно тяло и висок ръст. Човек трудно би издържал на блясъка на големите, стоманеносиви очи. Носът му беше едър, месест, с изпъкнал връх. Синкавата, наскоро подстригана брада съвсем не отиваше на алените му устни и на хубавите му бели зъби. Той свали шапката си и взе от масата друга по-малка черна кадифена шапчица. Имаше кестенява, още непосребрена от годините коса. Беше облечен с дълъг редингот, закопчан по войнишки догоре. Проницателният поглед и голямото чело говореха за остър ум, а широките гърди и едрите плещи разкриваха физически здравата му натура. Облеклото, ръкавиците, лъщящите обувки, леката миризма, която се носеше от косите и лицето му, изящността и благоприличието на всеки негов жест показваха, че е добре възпитан светски човек и навяваха на мисълта, че би могъл да се стреми към много неща — от най-лекомислените до най-сериозните.

Хармонията между просветения ум, здравото тяло и крайно изтънчените обноски създаваше единно цяло, чиято най-очарователна черта беше непостоянната, меняща се усмивка върху живото лице. Тя съответствуваше на случая, беше ту благосклонна, ту злобна, ту сърдечна, ту весела, ту разумна, ту пленителна и подсилваше яркото му обаяние, което покоряваше от пръв поглед. Но въпреки всичко, той създаваше противоречиво впечатление, заредено с неопределено безпокойство, сякаш изящното поведение, красноречивите думи, деликатните ласкателства и приятната усмивка криеха някаква съблазнителна клопка. Обиквайки го, човек не знаеше за зло или за добро се е привързал към него.

Г-н Родин, който беше секретар на новодошлия, продължаваше да пише.

— Има ли писма от Дункерк? — попита го господарят му.

— Пощальонът още не е идвал.

— Не се тревожа особено за здравето на майка си, защото тя се оправя. Но ще бъда съвсем спокоен, когато пристигне писмо от… моята най-добра приятелка, княгиня Сен-Дизие. Надявам се, че тази сутрин най-сетне ще получа добри новини…

— Желателно е — отвърна кратко смиреният, покорен и безстрастен секретар.

— Разбира се, че е желателно. Защото най-хубавият ден в живота ми беше тогава, когато княгиня Сен-Дизие ми писа, че внезапната, опасна болест на майка ми, е преодоляна, благодарение грижите на княгинята… Иначе веднага трябваше да замина при нея, въпреки необходимостта да бъда тук — той се приближи до писалището на секретаря и добави: — Писмата от чужбина прегледани ли са?

— Ето съдържанието им накратко…

— Всички писма ли пристигнаха затворени на адреса си, както заповядах?

— Всички…

— Прочетете ми резюметата. Ако реша да отговоря на някое писмо сам, ще ви кажа.

И господарят на Родин започна да се разхожда из стаята със скръстени на гърба ръце, като от време на време правеше забележки, които секретарят записваше старателно.

Г-н Родин взе един доста голям свитък и започна:

— Дон Рамон Оливарес от Кадикс пише, че получил писмо №19, с което ще се съобрази и ще се откаже от намеса в отвличането.

— Добре.

— Граф Романо от Рига се намира в неприятно положение…

— Нека Дюплесис му изпрати петдесет наполеона като помощ. На времето служих в полка на графа и той се отзоваваше много добре за мен.

— Във Филаделфия са получили последните томове на френската история, пречистена и годна за верните, но ги изчерпали и искат още.

— Отбележете си това и пишете на Дюплесис… Продължавайте.

— Господин Спиндлер праща от Намур тайния доклад за г-н Ардуен.

— Резюмирайте съдържанието му…

— От същия град г-н Ардуен праща таен доклад за г-н Спиндлер.

— Резюмирайте съдържанието му…

— Доктор Ван Остадтър от същия град изпраща поверително изложение за господата Спиндлер и Ардуен.

— Сравнете ги… Продължавайте.

— Граф Малипиери от Торино пише, че подаръкът от триста хиляди франка е одобрен.

— Съобщете за това на Дюплесис… По-нататък?

— Дон Станислав тръгнал от Баден заедно с царица Мария-Ернестина. Пише, че Нейно величество с благодарност ще приеме съветите, които ще получи, и саморъчно ще отговори.

— Отбележете си… Сам ще пиша на царицата.

Докато Родин си записваше по полетата на свитъка, който държеше, господарят му сновеше насам-натам из стаята, но внезапно се спря пред големия глобус с червените кръстчета и започна умислено да го разглежда. Секретарят продължи:

— Тъй като на някои места в Италия духовете са разбунени и неколцина размирници са обърнали очи към Франция, отец Росини пише от Милано, че ще бъде от особена важност там да се разпространи едно малко книжле, в което нашите съотечественици — французите, да бъдат представени като безбожници, разсипници, грабители и кръвопийци…

— Превъзходна мисъл, ще могат изкусно да експлоатират нашенските безпътства по време на републиканските войни в Италия. Нека се възложи на Жак Дюмулен да напише такова книжле. Този човек е само жлъч и отрова. Ужасна книжка ще стане… И аз ще му дам някои сведения, но да не му се плаща, докато не предаде ръкописа…

— Разбира се… Ако му се плати предварително, той ще прекара една седмица пиян-залян в някое неприлично място. Така се наложи да му плащаме два пъти за злостната статия срещу пантеистичните проповеди на философското учение на професор Мартин.

— Отбележете си… и продължавайте.

— Търговецът пише, че деловодителят се кани да изпрати банкера при когото трябва, та да даде отчет за работите си… — Родин особено наблегна на тези думи и каза на господаря си: — Разбирате ли?

— Много добре… — отвърна другият разтреперан. — Това са условни думи… По-нататък?

— Но деловодителят е възпрян от някакво угризение на съвестта.

След като помълча, господарят на Родин сбърчи чело и рече:

— Нека въздействува над въображението на деловодителя с мълчание и уединение, после нека го накара пак да прочете списъка на случаите, в които цареубийството е простено… Продължавайте.

— Госпожа Сидней пише от Дрезден, че чака наставления. Отново е имало неприятни сцени на ревност между бащата и сина заради нея. Но изповедите, продиктувани от взаимна омраза, и тайните, които всеки съперник й е съобщавал за другия, не са дали исканите от нея сведения. Досега е успявала да не се поддаде нито на единия, нито на другия. Но се бои, че ако това продължи, те ще се усъмнят. Кого трябва да предпочете — бащата или сина?

— Сина… Ревността на бащата ще бъде много по-голяма и много по-жестока. За да си отмъсти, че е предпочела сина, той може да каже онова, което и двамата са толкова заинтересовани да крият… По-нататък?

— От три години две слугини на Амброси, настанени в малката енорийка във Валеските планини, са изчезнали… безследно. Същото се случило и с третата. Местните протестанти се безпокоят, говорят за убийство… при страшни обстоятелства…

— Докато нещата се изяснят, нека Амброси се защитят от безсрамните клевети на това общество, което си служи с най-чудовищни измислици… Продължавайте.

— Томсън от Ливърпул най-сетне успял да вкара Жовил като доверен човек у лорд Стюарт — богат ирландски католик, чийто ум от ден на ден отслабва.

— Това да се провери и ако е така, Томсън да се награди с петдесет наполеона. Кажете на Дюплесис… Продължавайте.

— Франк Дихенщайн от Виена пише, че баща му починал от холера в едно малко селце, на няколко мили от града… Епидемията бавно се разпространява от Северна Русия през Полша.

— Така ли? Дано този страшен бич не стигне до Франция!

— Франк Дихенщайн пише, че двамата му братя се решили да обжалват подаръка на баща им, но той не е съгласен.

— Да се допита до двамината, които са натоварени с решаването на тази разпра… По-нататък?

— Кардиналът княз Амалиски ще се съобрази с трите точки от мемоара, но за четвъртата има условия.

— Не може да има никакви условия. Трябва да го приеме изцяло. В обратен случай — война! Ясно подчертайте това — война! Яростна, безмилостна за него и за привържениците му… По-нататък?

— Фра Паоло пише, че патриотът Бокари, глава на една много опасна общност, отчаян от обвиненията на неговите приятели в предателство, вследствие на някои подозрения, които той събуждал с нерешителността си, наскоро се е самоубил.

— Бокари!!! Възможно ли е това?… Бокари! Патриотът Бокари, този толкова опасен неприятел? — възкликна господарят на Родин.

— Патриотът Бокари… — повтори секретарят все така безстрастно.

— Нека Дюплеси изпрати пощенски запис от двадесет и пет наполеона на Фра Паоло… Отбележете си това.

— Хаусман пише, че френската танцьорка Албертина Дюкорне е любовница на княза властник и има пълно влияние над него, което означава, че чрез нея може да се постигне набелязаната цел. Но тя е в ръцете на любовника си, осъден във Франция за фалшифициране, и не прави нищо, без да се допита до него…

— Нека Хаусман поговори с този човек и ако претенциите му са основателни, да отстъпи. Също така да се проучи дали момичето няма роднини в Париж.

— Орбанският дук пише, че неговият господар — царят, ще разреши отварянето на ново учреждение, но при предварително определени условия.

— Никакви условия! Или безпрекословно приемане, или пълен отказ. Така се разпознават приятелите и враговете… Колкото по-неблагоприятни са условията, толкова по-голяма твърдост да се проявява и с това да им се внуши доверие към нас.

— Същият пише, че цялото дипломатическо тяло продължава да подкрепя исканията на бащата на онази госпожица протестантка, която ще напусне манастира, дал й убежище и закрила, само ако се ожени за любовника си в разрез с волята на своя баща.

— О! Значи дипломатическото тяло още подкрепя исканията на бащата?

— Да.

— Тогава му пишете, че духовната власт няма нищо общо със светската.

В това време звънчето на пътната врата иззвъня два пъти.

— Вижте кой е — каза господарят на Родин.

Секретарят стана и излезе. Господарят му продължи да се разхожда замислен от единия край на стаята до другия. Пак отиде до големия глобус и спря. Известно време постоя, загледан мълчаливо в безбройните малки червени кръстчета, които покриваха като гъста мрежа всички части на света. Вероятно си помисли за невидимото влияние на неговата власт, която явно се простираше над целия свят, защото чертите на лицето му се оживиха, големите му сиви очи блеснаха, ноздрите му се разшириха и по мъжествения му лик се изписа жизненост, смелост и гордост. С вдигната глава и презрителен поглед той се доближи до глобуса и облегна силната си ръка върху полюса. В жеста и позата му имаше толкова надменност и решителност, сякаш бе напълно уверен, че владее цялата земя. Сега не се усмихваше. Голямото му чело се смръщи и погледът му стана заплашителен. Ако някой художник поискаше да нарисува демона на горделивостта и властолюбието, не би намерил по-ужасен образец. Но щом Родин влезе, изразът на господаря му моментално се промени…

— Пощальонът — каза Родин и посочи писмата, които държеше. — От Дункерк няма нищо…

— Нищо! — извика господарят му и неумолимото му лице се натъжи. — Съвсем нищо. Никакво известие от майка ми! Още тридесет и шест неспокойни часа.

— Струва ми се, че ако имаше нещо лошо, княгинята щеше да ви пише. Сигурно майка ви е по-добре…

— Разбира се, Родин, вие имате право. Но както и да е, аз се тревожа… Ако и утре не получа утешителни новини, веднага ще замина при княгинята… Защо ли майка ми реши да прекара есента при нея. Боя се, че климатът на Дункерк няма да й се отрази добре… — след като помълча, разхождайки се, той добави: — Прегледайте тези писма, откъде ли са?

Родин се взря в марките и отвърна:

— Три от четирите вероятно се отнасят за медальоните…

— Слава богу, дано новините са добри — извика Родин неспокойно, тъй като тези неща явно бяха много важни за него.

— Едното е от Карлстън и сигурно пише за мисионера Гавриил — отвърна Родин. — Другото е от Батавия и е за индиеца Джалма… Това е от Лайпциг… То потвърждава написаното от звероукротителя Морок, който съгласно заповедите е успял безпрепятствено да преустанови пътуването на дъщерите на генерал Симон.

Щом чу името на генерал Симон, господарят на Родин помръкна.

[1] В правилата на Исусовото общество, под заглавие De formula scribeudi (Justit. II, XI, p. 125–129), в развитието на осмата част от Конституцията е изброен изумителният брой на регистрите и на различните видове писма, запазени в архивите на обществото.

Тази полиция е била много по-точна и много по-добре осведомена от полицията на която и да било друга държава и по което и да било друго време. Йезуитите надминаха дори и Венецианското правителство. Когато то ги прогони през 1806 г., прибра всичките им книжа и ги изобличи за голямото им и мъчително любопитство. По тази усъвършенствувана полиция и по тази свещена инквизиция може да се съди за цялото могъщество на едно толкова добре осведомено, толкова постоянно в плановете си и толкова единно управление. Ето как се обяснява голямата сила, която е имало управлението на това общество, както и думите на главния настоятел, генерал на йезуитите, дук дьо Брисак: „От тази стая, господине, аз управлявам не само Китай, но и целия свят, без никой да знае как става това.“ (Les Constitutions des Jesuites, avec les Declarations, texte I tain, d’apres l’edition de Prague стр. 476–278, Париж, 1834 г.) ↑

II глава
Заповедите[1]

След като преодоля смущението при името или при спомена за генерал Симон, господарят на Родин каза:

— Не отваряйте още писмата от Лайпциг, Карлстън и Батавия. Ще им дойде редът. Нека спестим малко време.

Секретарят изгледа господаря си въпросително.

— Довършихте ли писмото за медальоните?

— Ето го… Тъкмо го зашифровах.

— Прочетете ми го и където трябва, вмъквайте новите сведения от трите писма.

— Разбира се. Така всяко сведение ще си иде на мястото.

— Искам да разбера дали е ясно и подробно, тъй като, ако си спомняте, лицето, до което е адресирано, не бива да знае всичко.

— Не съм забравил. Точно така съм го написал.

— Четете.

Г-н Родин изложи бавно и отчетливо следното писмо: Преди сто и петдесет години една френска протестантска фамилия, предвиждайки скорошното оттегляне на Натския едикт, доброволно се изсели от отечеството си с намерение да избегне строгите и справедливи решения, издадени вече срещу неукротимите неприятели на светата ни вяра — протестантите. Някои от членовете на тази фамилия забягнаха първо в Холандия, после в холандските провинции, други — в Англия, трети — в Америка. Днес се смята, че са останали само седем потомъка на този род, преминал през чудновати перипетии в материалното си положение, така че сега нейните представители заемат всички възможни нива на обществената стълбица, като се почне от цар и се стигне до занаятчия. Тези преки и непреки потомци са:

Майчин клон:

Госпожиците Роз и Бланш Симон, малолетни.

Генерал Симон се ожени във Варшава за госпожица от споменатия род.

Франсоа Харди, фабрикант в Плеси, близо до Париж.

Джалма, син на Каджа-Синг, цар на Монди.

Каджа-Синг се ожени през 1802 година за потомка на споменатия род, която живееше в Батавия (остров Ява), холандско владение.

Бащин клон:

Господин Яков Ренепон, наречен Голчо, художник.

Госпожица Адриана Ренепон Кардовил, дъщеря на граф Ренепон, Кардовилския дук.

Гавриил Ренепон, свещеник-мисионер.

Всеки потомък на този род има или трябва да има бронзов медальон с гравирани надписи:

ЖЕРТВА

НА

МОЛЕТЕ СЕ ЗА МЕН

ПАРИЖ 13 ФЕВРУАРИ

1682

В ПАРИЖ УЛИЦА

СВ.ФРАНЦИСК 3

СЛЕД ВЕК И

ПОЛОВИНА

ЩЕ БЪДЕТЕ НА

13 ФЕВРУАРИ 1832

МОЛЕТЕ СЕ ЗА МЕН

Всяко от тези лица, които могат да се разпознаят по медальоните им, трябва да бъде в Париж на 13 февруари 1832 година. За целта те се издирват от представители на рода или пълномощници, но на срещата трябва да се явят лично, независимо дали са малолетни или пълнолетни, женени или неженени. Но други лица имат твърде голям интерес никой от потомците на рода да не попадне на тази дата в Париж, с изключение на Гавриил Ренепон, свещеника-мисионер. Затова ВСЯЧЕСКИ трябва да се благоприятствува пристигането на Гавриил на срещата, заръчана на представителите на рода преди век и половина. Направени са много опити за възпирането на останалите шестима, но предстоят и други такива, тъй като това дело трябва да се увенчае с успех, защото е най-важното, жизненоважно за времето си, във връзка с невероятните последици от него…

— Това е самата истина — каза господарят на Родин, поклащайки замислено глава. — Добави, че плодовете от успеха са неизброими, а от неуспеха — непредвидими… С една дума, че нещата опират до това, дали ще ни има, или не години наред. И за да се постигне успех, трябва да се, употребят всички възможни средства, да не се отстъпва пред нищо, но винаги да се действува изкусно и да не се излиза наяве.

— Написах го — каза Родин, като прибави думите, продиктувани от господаря му.

— Продължавайте…

Родин продължи: „За да се улесни и осигури успеха на това дело, трябва да разкрием някои тайни и частни подробности за седемте члена на този род.

Гарантираме за истинността на тези подробности и ако е необходимо, ги допълваме, тъй като понякога сведенията са противоречиви, а ние притежаваме голямо количество документи. Тук ще се говори за лицата с произход и ще се спомене само извършеното до днес.

Бележка 1

Госпожиците Роз и Бланш Симон са около петнадесетгодишни сестри близначки. Хубави са и толкова си приличат, че едната може да мине за другата. Характерът им е смирен и боязлив, но са много чувствителни. Отгледани са в Сибир от изключително умната си майка деистка. Не знаят нищо за нашата вяра.

Генерал Симон се е разделил с жена си преди раждането им и досега не подозира, че има две дъщери.

За да не пристигнат в Париж на 13 февруари, направихме така, че майка им да бъде изпратена на заточение много по-далеч от преди. Но когато тя умря, сибирският генерал-губернатор, който всъщност е много верен наш човек, по една досадна грешка помислил, че тази мярка е взета само заради жената на генерал Симон и за нещастие позволил на момичетата да се върнат във Франция с един стар войник.

Този предприемчив, последователен и решителен мъж се характеризира като ОПАСЕН.

Момичетата на Симон са безвредни. Според всички сведения в този момент те са възпрени в околностите на Лайпциг.“

Господарят на Родин го прекъсна:

— Сега прочетете днешното писмо от Лайпциг и можете да допълните сведенията.

Родин разтвори писмото и извика:

— Чудесна новина! Момичетата и водачът им успели да избягат от странноприемницата „Белият сокол“, но били застигнати и заловени на една миля от Мокерн. Откарани са в Лайпциг и са арестувани като скитници. Освен това войникът е обвинен в бунт, обида и нападение срещу съдията.

— Което ще рече, че мудното немско съдопроизводство едва ли ще позволи на момичетата да бъдат тук на 13 февруари — каза господарят на Родин. — Добавете и това в една бележка.

Секретарят послушно резюмира съдържанието на писмото от Морок.

— Продължавайте — рече господарят.

Родин продължи да чете:

Бележка 2

„Г-н Франсоа Харди, фабрикант в Плеси, близо до Париж.

Упорит, богат, разумен, деен, честен, учен, обичан от работниците си заради множеството нововъведения, които ги облагоденствуват. Характеризира се като много опасен човек. Но омразата и завистта на другите фабриканти и особено на съперника му, г-н барон Трипо, могат лесно да се използуват срещу него. Ако са необходими и други средства за въздействие върху Харди, трябва да се направи справка с огромното количество документи, които имаме за него. Той отдавна се намира под наблюдение. Що се отнася до медальона, нещата така ловко се заплетоха, че до ден-днешен фабрикантът не е разбрал значението му. Освен това ние винаги го следим и сме в течение на всички негови дела, без той да подозира — предава го един от най-добрите му приятели, от когото научаваме и най-съкровените му мисли.“

Бележка 3

ПРИНЦ ДЖАЛМА

„Осемнадесетгодишен, енергичен и великодушен, горд, независим и необуздан. Любимец на генерал Симон, който предвожда войските на баща му Каджа-Синг срещу англичаните в Индия. Майка му почина съвсем млада, когато родителите й живееха в Батавия. Но след смъртта й нито Джалма, нито баща му потърсиха нейното наследство, така че със сигурност не знаят значението на медальона, който е част от него.“

Господарят прекъсна Родин и каза:

— Сега прочетете писмото от Батавия и допълнете сведенията за Джалма.

Родин разтвори следващото писмо и възкликна:

— Още една добра новина! Господин Жозюе Ван Даел, търговец в Батавия и възпитаник на нашето заведение в Пондишери, научил от калкутския си кореспондент, че старият индийски цар бил убит в последната битка с англичаните. Синът му Джалма бил прогонен от бащиния си престол и временно изпратен в една индийска крепост като затворник.

— Сега е краят на октомври — каза господарят на Родин. — Ако допуснем, че принц Джалма се освободи и напусне Индия още днес, едва ли ще пристигне в Париж през февруари…

— Господин Жозюе съжалява, че не е могъл да прояви верността си докрай. Ако стане невъзможното и принц Джалма бъде освободен или успее да избяга, той вероятно ще отиде в Батавия да получи майчиното си наследство, защото не му остава нищо друго. В такъв случай можем да се усъмним в предаността на г-н Жозюе Ван Даел… Той иска още с първата поща много точни сведения за състоянието на г-н барон Трипо, фабриканта и банкера, с когото си има работа.

— Ще му отговорите със заобикалки, защото господин Жозюе досега ни е показал само обикновената си вярност… Допълнете сведенията за Джалма с новите известия.

Родин записа. След малко господарят му попита учудено:

— Господин Жозюе нищо ли не пише за генерал Симон във връзка със смъртта на Каджа-Синг и арестуването на Джалма?

— Нищо — отвърна секретарят и продължи работата си.

Господарят замълча и продължи замислено да се разхожда из стаята. След като свърши с писането, Родин продължи:

Бележка 4

„Господин Жак Ренепон, по прякор Голчо.

Работник във фабриката на г-н барон Трипо, съперник на г-н Франсоа Харди. Пияница, лентяй, размирник и прахосник. Не е глупав, но мързелът и разсипничеството напълно са го развратили. Един много способен агент, на когото разчитаме, е влязъл в отношения с госпожица Цефиза Соливо, наречена Вакханалната царица. Тя е любовница на Жак Ренепон. Благодарение на нея агентът се е сближил с този работник и вече със сигурност може да се твърди, че той не знае почти нищо за причините, поради които трябва да бъде в Париж на 13 февруари.“

Бележка 5

„Гавриил Ренепон, свещеник в чуждестранните мисии.

Далечен роднина на Жак Ренепон, но той не подозира нито за съществуването му, нито за кръвната си връзка с него. Остава сираче и е подслонен от Франциска Балдуин, жена на един войник, по прякор Дагоберт.

Ако въпреки очакванията този войник пристигне в Париж, може да му се въздействува чрез жена му, която е много добра, неука, вярваща, примирено набожна и над която отдавна имаме огромно влияние и власт. Тя склони Гавриил да се ръкоположи, макар това да му беше крайно неприятно.

Гавриил е двадесет и пет годишен, с ангелски характер и ангелско лице, с изключителни добродетели. За нещастие, той се възпита заедно със сина на Дагоберт — Агрикол, който е поет и много добър работник. Агрикол работи при господин Франсоа Харди, надъхан е с мерзки учения, обожава майка си; честен и трудолюбив, но заклет безверник. Характеризиран е като много опасен и затова връзката му с Гавриил е тревожна за нас, въпреки добродушието на свещеника. Дори по-късно ни се наложи да му се разкрием напълно, защото само една грешка можеше да го направи най-опасния човек. Така че поне до 13 февруари се налага да бъдем внимателни с него, тъй като присъствието му в Париж на тази дата ще бъде от полза за много наши надежди и интереси.

Решихме да го изпратим заедно с други мисионери в Америка само за да му угодим, защото въпреки ангелската си смиреност, той е безстрашен и с буден дух, за чието удовлетворение му бе позволено да се посвети на опасния мисионерски живот. Бяха дадени строги наставления на настоятелите му в Карлстън никога да не излагат скъпоценния му живот на опасност. Те трябва да го изпратят в Париж най-малко един-два месеца преди 13 февруари.“

Господарят на Родин отново го прекъсна:

— Прочетете писмото от Карлстън, вижте какво пишат и допълнете сведенията.

— Всеки момент очакват Гавриил да пристигне в Скалистите планини, където е поискал да бъде мисионер.

— Какво неблагоразумие!

— Няма съмнение, че нищо лошо не му се е случило, защото сам е съобщил, че ще се върне в Карлстън. Най-късно до средата на този месец ще го изпратят за Франция.

— Прибавете и това към бележката — каза господарят.

— Прибавих го — отвърна след известно време секретарят.

— Продължавайте.

Родин продължи:

Бележка 6

„Госпожица Адриана Ренепон Кардовил.

Далечна роднина на Жак Ренепон, по прякор Голчо, за което не знае, и на Гавриил Ренепон, свещеника-мисионер. Тя е само на двадесет и една години. С много привлекателна външност и рядка хубост, но червенокоса. Много остроумна, доста богата, отдава се на удоволствия. Тъй като е изключително смела, бъдещето й будеше тревога. За щастие нейният втори настойник барон Трипо (барон от 1829 година, който известно време е бил на служба при покойния Кардовилски дук, граф Ренепон) изцяло зависи от лелята на госпожица Кардовил. Можем да разчитаме на тази достойна и уважавана роднина на г-н Трипо, за да провалим страховитите и нечувани планове, които решителната и независима госпожица не се бои да крои на глас и които, уви, не са подходящи за нашето общо дело, тъй като…“

Родин не можа да довърши, защото на вратата силно се почука.

Секретарят стана, излезе навън, след известно време се върна с две писма и рече:

— Княгинята се възползувала от заминаването на един куриер и изпратила…

— Дайте ми писмото! Най-сетне имам вести от майка си! — той прочете няколко реда и пребледня, по лицето му се разля дълбока, болезнена изненада и мъчителна тъга. — Мамичко! — извика господарят. — Мамичко!

— Какво се е случило? — попита разтревожено Родин и стана от мястото си.

— По-зле е. Но лекарят смята, че ако отида, може да се пооправи, непрекъснато повтаряла, че иска да ме види за последен път и да умре спокойно… Желанието й е свещено. Ако не отида, ще я убия… Дано стигна навреме, оттук до имението на княгинята има почти две денонощия път.

— Боже мой, какво нещастие! — Каза Родин, сключи ръце и обърна очи към небето.

Господарят силно разклати звънчето и заповяда на един много възрастен слуга:

— Пригответе нещата ми за път. Изпратете да намерят два пощенски коня. След един час трябва да тръгна. Мамичко… мамичко… Няма да те видя вече. Какъв ужас — извика той, отпусна се на един стол и захлупи лице. Скръбта му беше искрена, защото наистина обичаше майка си. Това свято чувство бе останало непроменено и честно през всички промени на често престъпния му живот.

След известно време Родин показа второто писмо и се осмели да каже на господаря си:

— А това е от Дюплеси. Много е важно и много бързо…

— Прочетете го и отговорете. Аз не съм в състояние…

— Писмото е поверително — рече Родин и му го подаде, — не мога да го отворя, както се вижда от знака на плика.

Щом видя знака, по лицето на господаря се изписа страхопочитание и той строши печата с разтреперани ръце. В писмото се казваше: „Зарежете всичко и елате веднага. Ще ви замести Дюплеси, който вече е известен.“

— Боже мой! — извика той отчаяно. — Да тръгна, без да видя майка си… Това е невъзможно. Аз ще я убия. Ще стана убиец на майка си! — докато произнасяше тези думи, погледът му случайно попадна на големия глобус, белязан с малки червени кръстчета. Нещо се прекърши в него, той сякаш се разкая за мъката си, изражението му, макар и още скръбно, бавно се успокои и придоби важност. Той подаде злополучното писмо и каза със сподавена въздишка: — Заведете го.

Родин заведе писмото и го сложи на специално място. След известно мълчание господарят му продължи:

— Ще получавате заповеди от господин Дюплеси и ще работите с него. Ще му предадете писмото за медальоните, той знае на кого да го изпрати. Ще отговорите до Батавия, Лайпциг и Карлстън както ви казах. По всякакъв начин да се спрат дъщерите на генерал Симон в Лайпциг, Гавриил да пристигне по-скоро в Париж. Ако принц Джалма отиде в Батавия, което не ми се вярва, пишете на господин Жозюе Ван Даел, че разчитаме на неговата вярност и покорност. Нека го задържи там.

В мига, когато умиращата му майка го викаше, той успя да запази хладнокръвие и се прибра в стаята си.

Родин написа отговорите и ги зашифрова.

След известно време се чуха звънците на пощенските коне. Старият слуга почука силно на вратата и влезе.

— Каретата е впрегната — каза той.

Родин му кимна с глава и отиде да съобщи на господаря си, който се появи важно и спокойно, но с много пребледняло лице. В ръката си държеше писмо.

— Това е за майка ми… Веднага изпратете куриер.

— Веднага.

— Трите писма за Батавия, Лайпциг и Карлстън да се изпратят още днес по обичайния път. Знаете, че те са много важни.

Това бяха последните му думи. Той изпълняваше с безпрекословно покорство жестоката заповед и тръгваше, без да види майка си. Секретарят му го придружи почтително до каретата.

— Накъде, господине? — попита кочияшът и се настани на капрата.

— По пътя към Италия! — отвърна господарят на Родин и седна с мъчителна въздишка.

Колата бързо потегли. Родин се поклони ниско на господаря си, сви презрително рамене и се върна в голямата, студена и гола стая.

Стойката и изражението му веднага се промениха. Сега той не беше машина, задвижвана от смирено покорство. Безстрастните черти и прикритият поглед внезапно се съживиха и разкриха дяволското му лукавство. Сатанинска усмивка раздвижи тънките бледи устни и злокобно доволство проясни мъртвешкото лице. Той се изправи пред големия глобус и го загледа мълчаливо като господаря си… Сетне се наведе и го прегърна. После впи змийските си очички в него, започна да мести пръста си по гладката му повърхност и накрая удари с широкия си мръсен нокът по три от местата, на които имаше червени кръстчета. Сочейки градовете от три различни страни, той произнесе имената им със зловеща усмивка: Лайпциг… Карлстън… Батавия… След това замълча и потъна в размисъл.

Това старо, гнусно, дрипаво и бледо като смъртник човече, което сякаш пълзеше по глобуса, изглеждаше много по-страшно от господаря си, когато властно и повелително сложи ръката си върху света, искайки да го завладее с надменността, силата и смелостта си.

Господарят приличаше на орел, който преследвайки жертвата си, понякога я изпуска, защото се издига много високо. Родин приличаше на влечуго, което винаги пъпли в сянка и мълчание по дирите на своята жертва, но винаги успява да я сграбчи с убийствената си паст.

След това Родин седна зад писалището, потри доволно ръце и написа с непознат за господаря му шифър следното писмо:

„Париж, 9¾ ч. сутринта.

Той тръгна, но с колебание!!!

Умиращата му майка го викаше при себе си; твърдят, че можел да й помогне с присъствието си… Сам каза: «Ако не отида при майка си, ще я убия!»

Но въпреки това тръгна! С много колебания…

Продължавам да наблюдавам.

Тези редове ще пристигнат в Рим едновременно с него.

P.S. Предай на княз-кардинала, че може да разчита на мен, но че и аз разчитам да ми съдействува енергично. Седемнадесетте гласа, с които разполага, всеки момент могат да ми потрябват, затова нека се постарае да увеличи броя на привържениците си.“

След това Родин стана, запечата писмото и го сложи в пазвата си.

Удари десет часа. По това време Родин закусваше. Той подреди книжата си, заключи ги в едно чекмедже, прибра ключа, изтри с лакът вехтата си мазна шапка, взе един раздърпан чадър и излезе…

В същото време, докато двамата мъже, потулени в мрачното жилище, плетяха мрежи, за да уловят седемте потомъка на прогонения някога род, един странен, тайнствен закрилник мислеше как да го защити, защото принадлежеше към него.

[1] Областните заведения отговарят на парижките. Те също имат непосредствена връзка с генерала, който живее в Рим. Дейната, разнообразна и изумително уредена кореспонденция на йезуитите има за цел да дава на главатарите всички сведения, които могат да им потрябват. Всеки ден генералът получава куп доклади, които взаимно се удостоверяват. В главното заведение в Рим има огромни регистри, в които се вписват всички имена на йезуитите, на техните приятели и на всички видни хора — било то съмишленици или врагове, с които са влезли в контакт. В тези регистри са отбелязани безпристрастно и изчерпателно събитията от живота на всяко лице. Това е най-голямата и разнообразна сбирка, която някога е била съставена. Тук с хладнокръвно безразличие се разказва за поведението на леконравната жена и за тайните прегрешения на държавния мъж. Тези животоописания винаги са полезни и по необходимост точни. Щом се наложи да повлияят върху някое лице, веднага му разтварят регистъра и той научава всичко за живота, характера, качествата, плановете, името, приятелите и дори най-тайните си връзки. От това, господине, можете да разберете цялото преимущество, което дава на едно общество тази огромна полицейска книга, обхващаща целия свят. Не ви говоря празни приказки за тези регистри, защото научих всичко това от човек, който е видял книгата и познава отблизо йезуитите. Затова хората, подслоняващи в къщите си членове на подобно общество, което ловко използува проучения им живот, трябва доста да се позамислят. Libri membre del’Justitut. Lettres sur le clerge. Писма за духовенството. ↑

III глава
Епилог

Дива полска местност…

От една висока могила стърчаха огромни песъчливи скали. В средата им тук-там се издигаха брястове и дъбове с вече пожълтели от есента листа. Големите дървета бяха почервенели от лъчите на залязващото слънце, сякаш ги огряваше пожар. От тази могила се виждаше една дълбока, сенчеста, плодовита и покрита с прозрачна вечерна мъгла долина. Сочните ливади, гъстите дървета и ожънатите ниви се сливаха в мрачна, еднообразна повърхност и контрастираха със синкавия блясък на небето. В дъното на долината камбанарии от сив камък бяха стрелнали нагоре заострените си върхове… Покрай дълъг път, водещ от север на запад, имаше много разпръснати села.

Беше време за почивка. Време, когато прозорецът на всяка колиба, огрян от уютния пламък на селското огнище, пръска светлината си далеч през сенките и листака. Време, когато димът излиза на кълбета от комините и бавно се издига към небето. Но в тази долина огнищата сякаш бяха угаснали и запустели. Още по-странен и зловещ беше звънът на всички камбани, които биеха на умряло, като че ли тук животът се изчерпваше с този тъжен ек, ехтящ в околността.

Но малко преди да се стъмни, селата внезапно се осветяваха от огньове, чийто мътен, неспокоен пламък не идеше от селските огнища. Те бяха червеникави като огньовете, които кладат овчарите, за да се виждат през вечерната мъгла. И се движеха… Движеха се бавно към гробищата на всяка църква.

Тогава клепането зачестяваше, въздухът пищеше под бързите удари на камбаните и упокойни песни достигаха слабо дори до върха на могилата.

Защо ли имаше толкова погребения? Коя беше тази плачевна долина, в която веселите песни след всекидневния тежък труд бяха отстъпили място на упокойните и в която нощната почивка бе заменена с вечен сън? Коя ли бе тази местност, където всяко село оплакваше толкова мъртви наведнъж и ги заравяше в един и същи час, в една и съща нощ?

Смъртта бе толкова бърза, толкова вездесъща и толкова безпощадна, че едва оставаше време да закопават мъртъвците… През деня живите вършеха тежката си, неотложна работа, и само нощем, когато се връщаха от нивите, съсипани от труд, можеха да изорат другите бразди, където да положат своите братя, както семето в земята.

И това не беше единствената поразена долина. През тези прокълнати години много села, градове и големи царства видяха огнищата си угаснали и запустели, видяха и много мъртъвци в един и същи ден, които погребваха нощем на тъжната светлина от факлите. Защото през тези прокълнати години един страховит пътник изброди цялата земя от край до край — от вътрешността на Индия и Азия, та чак до Сибирските ледове и до бреговете на френското море. Този пътник, тайнствен като смъртта, бавен като вечността, неумолим като съдбата, страшен като Божията десница беше… Холерата!

Звънът на камбаните и звуците на упокойните песни се издигаха от дъното на долината до върха на могилата като мощен погребален глас. Светлините на факлите се виждаха надалеч през нощната мъгла. Още се здрачаваше. Странен час, който прави и най-определените неща неопределени, непонятни и фантастични.

Каменистата почва на могилата заеча от бавни, равномерни и твърди стъпки. Край големите черни стебла на дърветата премина човек. Беше висок, със сведена глава и благородно, кротко и тъжно лице. Сключените му вежди започваха от едното слепоочие и свършваха до другото, нещо, което не се приемаше за добър знак. Този човек сякаш слушаше далечния звън на погребалните камбани… А само преди два дни в селата наоколо цареше тишина, мир, щастие, здраве и радост. Но той мина оттук и ги остави тъжни и плачевни след себе си.

Пътникът вървеше и мислеше: Наближава 13 февруари. Наближава денят, когато потомците на скъпата ми сестра — последните издънки на нашия род, трябва да се срещнат в Париж… Уви, преди сто и шестдесет години за трети път гонението разпръсна по цял свят рода ми, когото следях с толкова любов от поколение на поколение цели осемнадесет века, заедно с неговите преселения, заточения и промени на вяра, щастие и име. Ех, този род, който тръгна от моята сестра, сестрата на един сиромах занаятчия[1]. Колко величие и унижение, колко мрак и блясък, колко беди и слава помни той! С колко престъпления се е очернил и с колко добродетели се е почел! Историята на този род е историята на едно човечество! Кръвта на сестра ми е преминала през вените на сиромаха и богаташа, на царя и разбойника, на умния и лудия, на страхливия и смелия, на светеца и неверника, но се е опазила до този час.

Какво остана днес от този род?

Седем издънки: две сирачета, дъщери на една заточена майка и на един заточен баща; един свален принц; един беден свещеник-мисионер; един човек от средна ръка; една прочута и богата госпожица и накрая — един занаятчия.

В тях са се събрали добродетелите, мъжеството, униженията и страданията на нашия род!

Сибир… Индия… Америка… Франция… — ето къде ги е захвърлила съдбата им!

Когато някой от близките ми е в опасност, аз предчувствувам това. Тогава тръгвам към него от север на юг, от изток на запад. Вчера — през северните ледове, днес — през умерения пояс, утре — през тропическата жега. Но, уви, често, когато моето присъствие може да им помогне, една невидима ръка ме тласва, бурята ме запилява и…

— Върви!… Върви!…

— Нека поне свърша работата си!

— Върви!…

— Само един час! Един час да си почина!

— Върви!…

— Уви! Оставям близките си на ръба на пропастта!…

— Върви!… Върви!…

Такова е наказанието ми… Ако то е голямо, престъплението ми е било още по-голямо. Като занаятчия бях подложен на лишения и беди и нещастието ме направи зъл… Проклет да е денят, в който работех мрачен, озлобен, отчаян, защото колкото и да се трудех, близките ми нямаха нищо. Пред вратата ми мина Исус! Обиждан, бит, с тежък кръст на рамо, той поиска да си почине на моя каменен стол… От челото му течеше пот, от краката му капеше кръв, беше съсипан от умора. Каза ми с покъртително смирение:

— Страдам!

— И аз страдам — отвърнах му ядосано и го блъснах грубо, страдам, но никой не ми помага… Безмилостните правят и другите безмилостни!… Върви!… Върви!…

Тогава той болезнено въздъхна и ми рече:

— И ти ще вървиш неспирно чак до изкуплението. Така иска Бог, който е на небето.

И моето наказание започна.

Много късно отворих очите си за светлината, много късно прозрях какво е разкаяние, много късно научих какво е милосърдие, и най-сетне, много късно разбрах онези думи, които щяха да станат закон за човечеството:

ОБИЧАЙТЕ СЕ ПОМЕЖДУ СИ.

За да заслужа прошка, напразно от векове насам черпя силата и красноречието си от тези небесни думи, напразно уча много злобни и завистливи сърца на милост и любов, напразно съм накарал много души да се отвратят от потисничеството и неправдата. Не е настъпил денят на опрощението!

И както първият човек със своето грехопадение предаде потомството си на нещастия, така и аз, сиромахът занаятчия, подложих занаятчиите на вечни беди, за да се отплатят за греха ми, защото те от осемнадесет века насам не са се отървали от страданията си. От осемнадесет века насам силните и благоденствуващите казват на тези отрудени хора онова, което аз казах на молещия и страдащ Исус:

— Върви!… Върви!…

И те, съсипани от умора като него, с тежък кръст на рамо като него, отвръщат нажалени като него:

— Милост… Няколко минути почивка… Уморени сме…

— Върви!

— Но ако накрая умрем от труд, какво ще стане с малките ни деца и старите ни майки?

— Върви!… Върви!…

От векове насам и те, и аз вървим и страдаме и няма милостив глас, който да ни каже СТИГА! Такова е моето наказание и то е много голямо. То е двойно по-голямо, защото страдам заради човечеството, като гледам окаяните хора, подложени без почивка на безплоден и тежък труд. Страдам и заради рода си, на когото невинаги мога да се притека на помощ.

Но когато скръбта надминава силите ми, когато предчувствувам опасност за близките си, от която не мога да ги отърва, тогава обикалям света с мисълта за онази жена, царската дъщеря[2], прокълната като мен, сина на занаятчия, да върви, да върви и тя ще върви, докато грехът й бъде изкупен. Само веднъж на един век, както две планети, които се сближават по време на столетната им обиколка, аз мога да срещам тази жена през съдбовната страстна седмица.

След всяка среща, изпълнена с ужасни спомени и непоносими болки, ние продължаваме безкрайния си вървеж като две скитащи във вечността звезди.

Единствено тази жена, за която вековете нямат край, както и за мен, може да отговаря на мислите ми, където и да се намира.

Тя е единствената, която споделя страшната ми участ, но поиска да сподели и едничкото чувство, което ме тешеше през цялото време… Тя обича потомците на моята скъпа сестра и ги закриля… Кръстосва заради тях от изток на запад, от север на юг…

Но, уви, една невидима ръка я тласва, бурята е запилява и…

— Върви!…

— Нека поне свърша работата си!

— Върви!…

— Само един час! Един час да си почина!

— Върви!…

— Оставям близките си на ръба на пропастта!…

— Върви!… Върви!…

Когато човекът се изкачваше по могилата, потънал в мисли, лекият вечерен ветрец се усили, превърна се в буен вятър, светкавици разцепиха облаците, а глухите, дълги тътнежи показваха, че приближава буря. Изведнъж прокълнатият, неспособен вече нито да плаче, нито да се смее, започна да трепери. Той никога не изпитваше естествена болка, но сложи ръката на гърдите си и почувствува как нещо ги пристяга.

— Ох! — извика той. — Усещам, че в този час много мои близки, потомците на скъпата ми сестра, страдат и се намират в голяма опасност. Единият е в Индия, другият в Америка, а третият е тук — в Германия. Отново започва борбата, отново зли страсти са се разпалили… О, ти, която ме чуваш, прокълната като мен скитнице Йеродиада, помогни ми да ги закрилям… Дано молитвата ми те достигне сред американските пустини, където си сега… Дано успеем!

Тогава се случи нещо невероятно.

Вече беше нощ. Човекът понечи бързо да се върне, откъдето бе дошъл, но някаква невидима сила не му позволи и го тласна в противоположната посока.

В това време бурята се развихри с цялото си мрачно величие. Вихрушка, изкореняваща дърветата и разклащаща скалите, премина над могилата с бързината на светкавица. Сред бученето на вятъра и блясъка на мълниите се показа човек с мрачно чело, който прескачаше скалите и дърветата, пометени от силната буря. Сега вървежът му не беше бавен, твърд и спокоен, а измъчен, като вървежа на човек, повлечен против волята му от неизвестна сила… Или като на човек, когото ужасната буря запилява някъде далеч.

Напразно издигаше молещи ръце към небето. Скоро той се изгуби сред нощния мрак и фучащите ветрове.

[1] Според една легенда Скитникът евреин бил беден обущар от Йерусалим. Исус Христос, натоварен с кръста си, минал покрай къщата му и го помолил да поседне на каменния стол пред вратата и да си почине. Но евреинът безмилостно го блъснал и му казал: — Върви!… Върви!… — Ти ще вървиш до свършека на света! — отвърнал му Исус строго и натъжено. ↑

[2] Според една легенда, с която разполагаме благодарение на учения помощник-библиотекар в Института г-н Мори, Йеродиада била наказана да скита до Страшния съд, защото е поискала да обезглавят Свети Иван Кръстител. ↑

III част
Удушвачите

I глава
Ажупата

Когато господин Родин разпращаше кореспонденцията си по целия свят от дъното на улица Milieu des Ursins в Париж, когато дъщерите на генерал Симон, избягали от гостилницата „Белият сокол“ и задържани в Лайпциг заедно с Дагоберт, стояха под стража, се случваха успоредно и едновременно други събития, които пряко засягаха тези съвсем различни хора… Случваха се на край света, в дълбоката Азия, на остров Ява близо до град Батавия, където живееше господин Жозюе Ван Даел, кореспондент на господин Родин.

Ява! — прекрасна и зловеща страна, страна, в която най-красивите цветя крият най-отвратителните гадини; където в най-хубавите овошки пълзи най-лютата отрова; където растат величествени дървета със смъртоносна сянка; където исполинският прилеп-вампир смучи кръвта на жертвите, около които разпръсква хладен и благовонен въздух и ги приспива задълго, защото и най-лекото ветрило не се движи по-бързо от големите, дъхтящи на мускус крила на това чудовище.

Годината е 1831, изтича месец октомври. Вече е пладне — време, почти убийствено за изложения на горещото слънце, което вдига към тъмносиньото небе трептящата пелерина на маранята.

Сред синкавата сянка на гъстите, залени и лъскави като порцелан дървета се издига така наречената ажупа — нещо като палатка за почивка от тръстикови рогозки, проснати върху дебели бамбукови колове, забити дълбоко в земята. Тези странни наглед дървета тук-там се превиваха като сводове, на места стърчаха заострени като стрели, другаде се разстилаха като сенник и бяха толкова кичести, гъсти и вплетени едно в друго, че дори дъждът не можеше да проникне през тях.

Въпреки ужасната горещина по тези места, тук земята винаги бе мочурлива и засенчена от гъстите, росни и неимоверно буйни лиани, папрати и кичести тръстики, които достигаха почти до покрива на ажупата и сякаш я скриваха в гнездо от треволяк. Няма нищо по-задушно от този въздух, натегнал от влажни изпарения и наситен с най-силните и лютиви миризми, идващи от канеленото дърво, исиота, стеханотиса и гарденията, които растяха между дърветата и лианите и пръскаха изобилно парливото си благоухание. Покривът на тази колиба се губи сред широки бананови листа, в единия й край имаше четвъртит отвор, препречен със ситна решетка от преплетени клони, за да не се вмъкват вътре змии и други отровни буболечки, който явно служеше за прозорец.

Сред този гъсталак стърчеше едно огромно стебло от изсъхнало дърво, което с приведения си връх почти допираше покрива на ажупата; от всяка пукнатина на черната му, набръчкана и мъхеста кора никнеше някакво странно, почти фантастично цвете — дори крилото на пеперуда не е толкова тънко, лъскаво червено и ярко черно, колкото листата му; дори необикновените птици, които човек вижда на сън, нямат толкова странен вид, както тези крилати цветя, сякаш готови всеки миг да литнат от крехките си безлисти стебла. Дълги, гъвкави и обли кактуси като змии обвиваха изсъхналото стебло, провесили по него зелените си стави със сребристобели широки бодли. Цветята пръскаха силна ванилиева миризма. Едно малко керемидено червено змийче, тънко като перо и дълго няколко палеца, подава наполовина сплесканата си глава от огромните благуханни чаши, в които се спотайваше…

В дъното на ажупата върху една рогозка лежеше дълбоко заспал младеж. Ако някой видеше прозрачното му златистожълто лице, би си помислил, че е бледа медна статуя, по която играят слънчеви лъчи. Позата му бе естествена и красива. Подгънал беше дясната си ръка под приповдигнатата и обърната в профил глава. През свободната с широки ръкави роба от бял муселин прозираха гърдите и ръцете му, достойни за Антиноус. Кожата му бе твърда и гладка като мрамор, а златистожълтият й цвят контрастираше с белотата на одеждата му. Върху широките му издадени гърди се виждаше дълбок белег от рана… Бе ранен от куршум, когато защитаваше живота на генерал Симон, бащата на Роз и Бланш. На шията му висеше медальонче, каквото носеха и двете сестри. Този индиец се казваше Джалма. Чертите на лицето му — благородни и изключително красиви; синкавочерната коса бе разделена на път на челото и гиздаво се спускаше по плещите му; тънките изписани вежди също бяха така черни, както и дългите мигли, чиято сянка падаше върху гладките му страни; от яркочервените полуотворени уста излизаше тежко дихание — сънят му бе труден и мъчителен, защото горещината ставаше все по-задушна. Навън цареше дълбока тишина. Не подухваше никакъв ветрец. Но след малко огромните папрати, плътно покрили земята, се раздвижиха почти недоловимо, сякаш нещо пролазваше и разклащаше стеблата им. От време на време полюляването секваше и всичко отново замираше неподвижно. След няколко последователни смени на шумолене и дълбока тишина сред тръстиките, малко встрани от изсъхналото дърво се подаде глава на човек.

Лицето му бе зловещо, бронзовозеленикаво, дългата му черна коса беше увита около главата, очите му святкаха с дивашки блясък, изражението му бе доста интелигентно и свирепо. Той престана да диша и застина неподвижно. Сетне запълзя, разтваряйки листака, без да издава никакъв шум. Все така предпазливо и бавно се добра до приведеното стебло на изсъхналото дърво, чийто връх почти допираше покрива на ажупата. Този човек, малаец по произход, беше от сектата на Удушвачите. Той отново се поуслуша и се подаде от храсталака почти в цял ръст — щеше да е съвършено гол, ако не носеше нещо като гащета, пристегнати през кръста с пъстър пояс. Гъста мазнина покриваше медножълтите му жилести и яки крайници. Той прилепна върху огромния ствол, така че да не бъде забелязан от колибата и, прикрит по този начин от стеблото на дървото, обградено с лиани, започна да се катери по него мълчаливо, търпеливо и предпазливо. В живата му коса, в пъргавината на движенията, в осезаемата му сила, която би била страшна в настъпление, имаше нещо потайно и вероломно, напомнящо тигър, който дебне жертвата си. И така, съвсем незабелязано, той стигна до стръмната част на дървото, което почти допираше покрива на колибата, а оттам до малкото прозорче оставаше около една стъпка разстояние. Тогава той подаде предпазливо глава и се загледа втренчено в колибата, търсейки най-удобното място, през което да се промъкне вътре.

Когато Удушвачът видя, че Джалма спи дълбоко, светналите му очи заблестяха още по-силно. Устата му се разтегли от нервна и злокобна усмивка и оголи два реда остри като на пила, почернели зъби. Джалма беше легнал почти до вратата на ажупата, която се отваряше навътре, и ако някой се опиташе да я бутне, веднага щеше да се събуди.

Все така прикрит от дървото, Удушвачът се наведе още повече с намерение да разгледа по-внимателно вътрешността на колибата и, за да се подпре, опря безшумно ръка върху решетката на отвора, който служеше за прозорец. Това движение разклати голямото кактусово цвете, в чието дъно се бе свило малкото змийче, то светкавично се стрелна и се уви около ръката на Удушвача.

От болка или от изненада той тихо извика, но когато, все още вкопчен в стеблото на дървото, се отдръпваше бързо назад, забеляза, че Джалма се размърда… И наистина, без да променя безгрижната си поза, младият индиец поотвори очи, обърна глава към малкото прозорче и една дълбока въздишка повдигна гърдите му, защото горещината под прихлупения гъст свод от влажна зеленина беше непоносима.

Джалма тъкмо помръдна, когато зад дървото се чу къс остър писък като на райска птица, която се кани да хвръкне, и който наподобяваше писъка на фазан… Скоро той се повтори, но по-слабо, сякаш лъвската птица се бе отдалечила. Джалма реши, че е разпознал шума, разбудил го за малко, изпъна бавно ръката, с която подпираше главата си, и пак заспа, без да променя позата си.

За няколко минути в това уединено място отново се възцари дълбока тишина. Всичко беше неподвижно. С изкусното си подражание на птицата Удушвачът бе маскирал безразсъдното охкане от изненадата и болката, предизвикани от ухапването на змийчето. Той реши, че Джалма отново е заспал, подаде глава и видя, че младият индиец наистина спи като мъртъв. Тогава слезе от дървото все така предпазливо и се изгуби из тръстиките с доста подпухнала от ухапването на змията ръка.

В това време се разнесе далечна монотонна и тъжна песен. Удушвачът се изправи, заслуша се внимателно и на лицето му се изписа смайване и зловеща ярост. Песента все повече и повече се приближаваше към ажупата.

След малко се показа един индиец, който крачеше през полянката към мястото, където се криеше Удушвачът. Щом го видя, последният измъкна дългото и тънко въже, замотано около кръста му, на чийто край бе завързана оловна топка с големината на яйце. Удушвачът завърза другия край на въжето за дясната си ръка, ослуша се отново и се запромъква пълзешком между високите треви към индиеца, който вървеше полека и пееше тъжната си приятна песен. Този момък едва бе навършил двадесет години и беше роб на Джалма. Лицето му бе медножълто, шарен пояс пристягаше синята му памучна роба, на главата си имаше малка червена чалма, на ръцете си — сребърни гривни, а на ушите си — обици… Носеше някакво известие на своя господар, който си почиваше по време на голямата дневна жега в ажупата, доста отдалечена от къщата, където живееше.

Щом стигна до мястото, където пътеката се разделяше на две, робът решително пое към колибата, до която оставаха четиридесет крачки.

Една от онези огромни явски пеперуди, по чиито огромни разперени крила се виеха по две златни резки на тъмносин фон, запърха от лист на лист и най-сетне кацна в един храсталак от гардении близо до младия индиец. Той прекъсна песента си, спря се, премести внимателно крак, протегна ръка и улови пеперудата. Внезапно робът видя зловещото лице на Удушвача пред себе си, чу пукот като от прашка и усети около врата си метнатото с бързина и сила въже с троен възел, чието олово, вързано за единия му край, почти в същия миг силно го удари в тила.

Нападението беше толкова ненадейно, че слугата на Джалма не успя нито да извика, нито да изпъшка. Той се олюля… Удушвачът дръпна силно въжето… Медножълтото лице на роба стана тъмночервено, той падна на колене и размаха ръце… Удушвачът го повали окончателно и стегна толкова здраво въжето, че по кожата на роба се стече кръв… Жертвата се сгърчи още няколко пъти и всичко свърши… Докато траеше кратката, но ужасна агония, убиецът стоеше, коленичил пред жертвата си, следеше и най-малките й движения, впил пламтящите си очи, и изглеждаше прехласнат от неописуема наслада — ноздрите му се разшириха, жилите на слепоочията и на врата му се изопнаха и същата зловеща усмивка, която разтегли устните му, когато видя заспалия Джалма, оголи черните му остри зъби, потракващи от нервните тикове на челюстта. След малко той скръсти ръце на запъхтяните си гърди, сбръчка чело и започна да шепне някакви тайнствени думи, които приличаха на молитва… Сетне отново се отдаде на свирепия унес, към който го тласкаше видът на трупа…

Погледът на хиената и тигъра, приклекнали до жертвата си, която са преследвали или издебнали, е не по-свиреп и по-кръвожаден от погледа на този човек…

Като се сети, че все още не е свършил работата си докрай, той с мъка се откъсна от ужасната гледка, откачи въжето от врата на жертвата си, уви го около тялото си, повлече трупа от пътеката и го скри в гъсталака от тръстики, без да се докосне до сребърните гривни и обици. След това Удушвачът отново запълзя по корем и стигна до колибата на Джалма. Ослуша се внимателно, извади от пояса си нож с обвито в бананов лист тънко острие и направи върху рогозката разрез с големина три стъпки. Ножът му бе толкова остър и той извърши всичко това толкова бързо, че дори най-лекото движение на елмаз по стъкло би вдигнало много повече шум… През разреза Удушвачът видя, че Джалма още спи дълбоко, и се вмъкна в колибата с изумителна смелост.

II глава
Татуирането

Ясносиньото до този момент небе бавно започна да става сивозелено, а слънцето се скри зад червеникава и зловеща мъгла. От странната светлина всички неща придобиха чудновати силуети — гледката наподобяваше пейзаж, наблюдаван през опушено стъкло. По тези географски ширини подобни явления заедно с удвоената тропическа горещина винаги предвещаваха приближаването на буря. От време на време се долавяше и смътната миризма на сяра. Леко разклащаните от наелектризирани течения листа потръпваха по стеблата си, сетне всичко отново потъваше в тишина и мрачна неподвижност. Тежестта на нажежената атмосфера, пропита с парливи миризми, ставаше непоносима. Едри капки пот посребриха тялото на Джалма, който все още тънеше в дълбок сън. Това вече не беше почивка, а мъчително изнемогване.

Удушвачът се свлече като змия по стената на ажупата и пълзешком стигна до самата рогозка на Джалма, където се сви и настани, заемайки колкото се може по-малко място. Тогава се разигра една ужасна сцена сред тайнственост и дълбоко мълчание. Животът на Джалма беше в ръцете на Удушвача, който, подпрян на ръце и колене, с проточен врат, облещени очи и втренчени зеници стоеше неподвижен като заловен див звяр. Не след дълго върху отвратителното му лице се изписа жестока вътрешна борба между жаждата и насладата от убийството, подклаждана от току-що извършеното насилие над роба, и клетвата, която бе дал да не посяга на живота на Джалма, въпреки че причината, която го бе довела до ажупата, може би беше по-страшна за младия индиец дори от самата смърт. На два пъти погледът на Удушвача пламваше от ярост и, облегнат само на лявата си ръка, с дясната той бързо посягаше към края на въжето си… Но на два пъти ръката му се отпускаше… Желанието за убийство отстъпваше пред всемогъщата воля, чиято непреодолима сила изпитва и младенецът. Страшната му ярост явно бе стигнала до лудост, защото с колебанията си губеше скъпоценно време. Всеки миг Джалма, известен с неимоверната си сила, ловкост и смелост, можеше да се събуди. И макар да нямаше оръжие, щеше да се превърне в страховит противник за Удушвача.

Най-сетне убиецът се реши… Потисна една дълбока въздишка на съжаление и се залови със задачата си… Всеки друг би сметнал подобно начинание за невъзможно. Отсъдете сами…

Джалма бе обърнат наляво, с подпряна върху подгънатата си ръка глава — най-напред трябваше да го накара да се обърне, без да се събужда, с лице надясно, т.е. към вратата, та ако случайно се поразсъни, да не види Удушвача, принуден да прекара доста време в колибата, за да изпълни кроежите си.

Небето побеляваше все повече и повече. Горещината бе стигнала върха си: всичко спомагаше Джалма да остане заспал и благоприятствуваше замислите на Удушвача… Тогава той коленичи и с върховете на жилавите си, намазани с мас пръсти започна да масажира челото, слепоочията и клепачите на младия индиец, но от такова разстояние, че допирът им почти не се долавяше… След няколко секунди потта, която оросяваше челото на Джалма, потече изобилно, той изпъшка, задушавайки се, а мускулите на лицето му потръпнаха няколко пъти, защото тези докосвания, макар и леки, за да го събудят, му причиняваха непоносимо неразположение. Удушвачът се втренчи в него с неспокойни и пламнали очи и продължи работата си търпеливо и изкусно. Все още спящият Джалма не можа повече да изтърпи неопределеното, неприятно и необяснимо чувство и вдигна дясната си ръка над лицето, сякаш искаше да се отърве от досадното пъплене на някое насекомо… Но силите му изневериха и ръката му веднага се плъзна неподвижна и натегнала върху гърдите му.

Удушвачът разбра, че е постигнал желаната цел и отново все така изкусно се залови да масажира клепачите, челото и слепоочията му. Тогава напълно отпадналият и потънал в тежък сън Джалма, който явно нямаше никаква сила и воля да сложи ръка на лицето си, в желанието си да се освободи от неприятното чувство, което го преследваше, обърна несъзнателно глава и тя се отпусна на дясното рамо.

След тази първа сполука Удушвачът заработи по-спокойно. Той реши да направи съня, който беше нарушил, колкото се може по-дълбок, и затова се постара да подражава на вампира като размаха бързо, сякаш ветрило, двете си ръце край пламналото лице на младия индиец. Сред задушната горещина Джалма почувствува неочакван и много приятен хлад и лицето му машинално се проясни, гърдите му се отпуснаха, полуотворените му уста вдъхнаха благотворния ветрец и той потъна в още по-дълбок, смущаван преди, а сега обгърнат от лекота сън. Една внезапна светкавица освети с блясъка си мрачния свод, който покриваше ажупата. От страх да не би младият индиец да се събуди още при първата гръмотевица, Удушвачът побърза да осъществи плана си.

Джалма лежеше по гръб, главата му бе сведена върху дясното рамо, а лявата му ръка беше простряна настрани. Свитият отляво Удушвач постепенно спря да му вее, сетне много ловко успя да запретне до лакътя широкия дълъг ръкав от бял муселин, който покриваше лявата ръка на Джалма.

Тогава той измъкна от джоба на гащетата си малка медна кутийка, извади една много остра тънка игла и парченце червеникав корен. Надупчи няколко пъти корена с иглата. При всяко бодване от него излизаше бяла лепкава течност. Когато видя, че иглата се е покрила с достатъчно сок, Удушвачът се наведе и духна лекичко към вътрешната част на ръката на Джалма, за да създаде отново чувство за прохлада. Тогава почти недоловимо написа с иглата по кожата на младия индиец няколко тайнствени и символични знаци. Той стори това толкова бързо, а иглата бе толкова остра, че Джалма не усети дори щипване по кожата си. Изписаните, тънки като косъм знаци, скоро придобиха бледочервен оттенък. Но сокът, в който бе натопена иглата, действуваше бавно и парливо, разпръскваше се полека-лека под кожата и след няколко часа щеше да стане синьо-червен и да открои ясно белезите, които сега почти не личаха.

След като завърши сполучливо замисъла си, Удушвачът хвърли последен яростен поглед към заспалия индиец… После се отдалечи пълзешком от рогозката и стигна до дупката, през която се бе вмъкнал в колибата. Замаскира разреза, за да не буди никакво съмнение, и изчезна тъкмо когато се разнесоха първите далечни глухи гръмотевици[1].

[1] Във връзка с изключителното изкуство на тези хора, в писмата на покойния Виктор Жакмон за Индия четем: „Те пълзят по земята през трапища, през браздите на нивите, подражават на сто различни звука, с вик на чакал или писък на птица поправят непохватното си движение, предизвикало шум, сетне млъкват и друг от тях, който се намира по-далеч, подражава на уж отдалечаващото се животно. Смущават съня с шумове и докосвания и карат човека да разположи тялото си така, както би било удобно за замислите им.“

Г-н граф Едуард Варен в прекрасното си съчинение за Индия, от което отново ще имаме случай да използуваме бележки, пише по същия начин за невероятното изкуство на индийците. „Те, казва той, могат да ти измъкнат, без да те събудят, и платното, с което се завиваш, докато спиш. Това не е преувеличение, а самата истина. Движенията на bheel наподобяват змийските: ако спиш в палатката си с някой слуга, проснат пред вратата, bheel ще се спотаи отвън, в сянката и на място, откъдето ще чува дишането на всеки от вас. Щом европеецът заспи, той е уверен в сполуката си. Азиатецът не ще устои дълго на привлекателността на съня. Когато настъпи моментът, той ще разреже от мястото си палатката отвесно и ще се вмъкне вътре. Движи се като призрак, без да вдига никакъв шум. Гол е и цялото му тяло е намазано с мас. На врата му виси кама. Свива се до леглото ти и с невероятно хладнокръвие и ловкост сгъва платното на малки гънки толкова близо до тялото, че да заема колкото се може по-малко място. Щом свърши, минава от другата страна на заспалия, гъделичка го, като го намагнетизира така, че той машинално се извръща и освобождава притиснатото от тялото му платно. Ако се събуди и поиска да хване крадеца, ще се натъкне на едно хлъзгаво тяло, което се изплъзва като змиорка. Но ако все пак го залови — тежко му и горко — камата ще се забие в сърцето му, той ще падне, потънал в кръв, а убиецът ще изчезне.“ ↑

III глава
Контрабандистът

Сутрешната буря отдавна бе стихнала. Слънцето клонеше към залез. Изминаха няколко часа от влизането на Удушвача в колибата на Джалма, който бе белязан с тайнствените знаци, докато спеше.

Един конник се движеше бързо по дълга пътека, обградена с гъсти дървета.

Безброй птици, сгушени в сенчестия свод от зеленина, поздравяваха с чуруликане и игри светлата вечер; зелени и червени папагали се катереха с помощта на човките си по червените акации, големи тъмносини птици, наречени майнамайну, по чиито шии и дълги опашки сякаш имаше следи от злато, гонеха светлочерните жълтурки. Теменугово пъстри гълъби гукаха приятно край райските птици, чиито лъскави пера наподобяваха блясъка на смарагда и рубина, на топаза и сапфира. Тази малко поизгърбена пътека се оглеждаше в едно малко блато, където тамариндът и индийската смокиня хвърляха тук-там зелената си сянка. В тихата, бистра вода се виждаха сребристи риби с червени, сини и златни перки, които бяха толкова неподвижни, сякаш приковани в монолитна синкава кристална маса. Бяха се издигнали на водната повърхност, по която играеха слънчевите лъчи, и се къпеха радостно в светлината и топлината. Безчет насекоми като живи елмази с огнени крилца се плъзгаха, хвърчаха и бръмчаха над прозрачната вода, в чиито дълбини се отразяваха пъстрите цветове на листата и водните цветя.

Невъзможно е да се опише картината на тази богата, преливаща от цветове, благоухания и слънце природа, на чиито фон се движеше младият бляскав конник, идващ от дъното на пътеката. Този конник беше Джалма. Той не бе забелязал неизличимите знаци, които Удушвачът изписа на лявата му ръка. Явската му кобила беше средна на ръст, пращяща от сила и енергия и черна като нощта. Вместо седло, на гърба й бе метнато червено губерче. За да укроти буйните й скокове, Джалма си служеше със стоманен юлар, чиито изплетени от червена коприна юзда и ремъци бяха леки като перце. Нито един от прекрасните конници, изваяни изкусно пред Пантенона, не стои на коня толкова грациозно и гордо, колкото този млад индиец, чието красиво лице, огряно от залязващото слънце, свети от щастие и спокойствие. Очите му блестяха от радост, ноздрите му бяха разширени, устата — полуотворени. Той вдъхваше с наслада благоуханния въздух на цветята и листата на дърветата, още влажни от поройния дъжд, който валя след бурята. Червена чалма покриваше черната коса на Джалма и още повече подчертаваше златистия цвят на лицето му. Вратът му бе гол. Облечен бе в муселинова, бяла, с широки ръкави роба, пристегната през кръста с червен пояс. Широките му къси панталони от бяло сукно оголваха гладките му крака на половина и те се очертаваха върху черните хълбоци на кобилата, която Джалма пришпорва леко с жилестите си пищяли. Нямаше стремена, а малкото му тясно ходило бе обуто в чехли от червен марокин. Неспокойната му мисъл — ту отпусната, ту въздържана, сякаш се отразяваше и на вървежа, който налагаше на кобилата си — ту смел и бърз като необузданото въображение, което се развихря, ту спокоен и умерен като разсъждението след безпочвени фантазии. И най-малкото му движение по време на този странен вървеж излъчваше гордо, независимо и донякъде властно изящество.

След смъртта на баща му, убит с оръжие в ръка (както писа от Батавия господин Жозюе Ван Даел на господин Родин), англичаните отнеха бащините му земи и първо затвориха Джалма като държавен престъпник, а после го освободиха. Тогава младият принц напусна континентална Индия и, придружен от генерал Симон, който не се откъсна от решетките на сина на своя стар приятел, цар Каджа-Синг, пристигна в Батавия, където се бе родила майка му, за да прибере скромното наследство от нейните роднини. В това наследство, което баща му толкова време бе презирал или просто забравил, имаше важни книжа и един медальон, който с нищо не се отличаваше от медальоните на Роз и Бланш. Генерал Симон се изненада и зарадва на тази находка, защото тя не само разкриваше роднинска връзка между майка му и майката на Джалма, но и явно обещаваше добро бъдеще за последния. Генералът остави Джалма в Батавия да свърши някои работи, а сам пое към близкия остров Суматра. Бяха му казали, че там може да намери кораб, който бързо и директно да го отведе в Европа, защото младият индиец на всяка цена трябваше да бъде в Париж на 13 февруари 1832 година. Ако генералът откриеше такъв кораб, трябваше веднага да се върне и да вземе Джалма. И така, очаквайки с всеки изминат ден завръщането му, Джалма тръгна към пристанището на Батавия с надеждата, че там ще види кораба от Суматра с бащата на Роз и Бланш на борда.

Нека кажем няколко думи за детството и юношеството на сина на Каджа-Синг. Той изгуби майка си съвсем малък и беше възпитан строго, без излишества. Като дете придружаваше баща си в ловните му походи за тигри, които криеха опасностите на истинска битка. Едва бе започнал да възмъжава, когато тръгна с баща си на война, за да защитава земите му. Войната бе тежка и кървава… Живеейки след смъртта на майката сред бащините си гори и планини и сред непрекъснати битки, силната му и простодушна същност се опази чиста и девствена, а прякорът Великодушния, който му прикачиха, беше напълно заслужен. Имаше поведение на истински принц и докато беше в затвора, царствено вдъхна уважение на английските си пазачи с мълчаливото си достойнство. Никакъв укор, никакво оплакване, само гордо и меланхолично спокойствие — това беше всичко, което противопостави на несправедливото и варварско отношение, докато излезе от затвора. Научен да живее по патриархалните и военните правила на планинците в отечеството си, което бе напуснал от няколко месеца след арестуването му, той не познаваше светските обноски. Но въпреки че не му липсваха добри качества, Джалма често изпадаше в крайности: не отстъпваше нито за миг от думата си, беше предан до смърт и сляпо доверчив към другите, в добротата си стигаше до себеотрицание, но ставаше непримирим с онзи, който проявяваше към него непризнателност, вероломство и измамничество. И накрая, той изобщо не ценеше живота на предателя и клетвоотстъпника, защото смяташе за справедливо сам да заплати с него, ако стане такъв. С една дума, той бе човек със здрави положителни качества. И сред характерите, пресметливостта, лукавствата, хитрините, ограниченията и преструвките в някое твърде изтънчено общество, каквото например е парижкото, един такъв човек би бил доста любопитен обект за наблюдение.

Правим това предположение, защото откакто се взе решение за предстоящото пътуване, от ума на Джалма не излизаше трескавата мисъл: „Да отида в Париж. В Париж…“ В този обаятелен град, за който дори в Азия се разказваха изумителни неща. Но онова, което най-много разпалваше девственото въображение на младия индиец, бяха французойките — онези толкова хубави, толкова прелъстителни парижанки, онези чудеса от елегантност, изящество и красота, които засенчваха другите великолепия на столицата на посветения свят. Дори и сега, в прекрасната гореща вечер, заобиколен от упоителни цветя и благоухания, които успокояваха ритъма на пламенното му младо сърце, Джалма мислеше за тези очарователни създания и ги въплъщаваше в представите си в съвършени форми. Струваше му се, че вижда как в края на пътеката по килим от позлатена светлина, обградена от зеления свод на дървесата, сякаш по златна пътека минават едно по едно бели, стройни, ефирни и божествени призрачни създания, които му се усмихваха и му изпращаха целувки с връхчетата на алените си пръстчета. Джалма не можа да обуздае разбуненото си въображение, което го терзаеше от няколко минути насам, отдаде се на възторга си и издаде вик на дълбока, дива, мъжка радост, а яката му кобила подскочи под него, опиянена до лудост… Тогава един ярък слънчев лъч разсече гъстия свод над пътеката и огря конника в цял ръст.

От известно време един човек крачеше бързо по друга пътека, която в края си пресичаше пътеката, следвана от Джалма. Той се спря в сянката и учудено загледа ездача. И наистина, гледката на младия, красив и енергичен момък с развети бели дрехи, възседнал щастлив гордата си черна кобила, чиято юзда бе потънала в пяна, а дългата й опашка и гъстата й грива се ветрееха на вечерния полъх, беше прекрасна сред ослепителния блясък на светлината.

Но тъй като човешките настроения бързо се сменят, Джалма усети, че го обхваща неопределено, приятно меланхолично чувство. Той закри с ръка влажните си, помътнели очи и отпусна юздата върху врата на послушното животно, което веднага се спря, изви лебедовата си шия и обърна глава към лицето, надничащо от гъсталака. Този човек се казваше Махал контрабандистът и бе облечен почти като европейските моряци. Носеше салматарка и панталони от бяло платно, широк червен пояс и много ниско нахлупена сламена шапка. Лицето му беше черно, изразително и без никаква следа от брада, макар мъжът да бе четиридесетгодишен.

За един миг той се озова до младия индиец.

— Вие сте принц Джалма! — каза му той на доста завален френски, като повдигна с уважение ръка към шапката си.

— Какво искате? — попита индиецът.

— Вие сте син на Каджа-Синг, нали?

— Пак ви питам, какво искате?

— Приятел сте на генерал Симон…

— Генерал Симон!… — извика Джалма.

— Отивате да го посрещнете както всяка вечер, очаквайки го да се върне от Суматра?

— Да… Но откъде знаете… каза индиецът и изгледа контрабандиста с учудване и любопитство.

— Той трябва да пристигне в Батавия или днес, или утре.

— Той ли ви изпраща?…

— Може би — каза Махал недоверчиво. — Но нали вие сте синът на Каджа-Синг?

— Нали ви казах, аз съм… Къде видяхте генерал Симон?

— Вие ли сте синът на Каджа-Синг — подхвана отново Махал, като все така подозрително наблюдаваше Джалма. — Как е прякорът ви?

— Наричаха баща ми Бащата на великодушния — отвърна младият индиец и по красивото му лице се изписа тъга.

Тези думи явно поубедиха Махал, че младежът пред него е Джалма, но за да разсея всички съмнения и да се осведоми окончателно, той отново поде:

— Сигурно сте получили преди два дни писмо от генерал Симон… от Суматра.

— Да, но защо са тези въпроси?

— За да се уверя, че наистина сте синът на Каджа-Синг и да изпълня заповедите, които са ми дадени.

— От кого?

— От генерал Симон…

— Но къде е той?

— Когато се убедя, че вие сте принц Джалма, тогава ще ви разкажа. Наистина, казаха ми, че сте се качили на една черна кобила с червена юзда, но…

— За бога!!! Ще говорите ли?…

— Всичко ще ви кажа, ако ми отговорите какво беше прикрепено към последното писмо, което генерал Симон ви изпрати от Суматра.

— Изрезка от един френски вестник.

— И каква новина съдържаше тази изрезка за генерал Симон — добра или лоша?

Новината беше добра, тъй като в съобщението се казваше, че в отсъствието на генерала са признали последната му титла и последния му чин, даден му от императора; така бяха постъпили и с други негови събратя по оръжие, които се намираха в заточение.

— Вие наистина сте принц Джалма — каза контрабандистът, след като поразмисли малко. — Вече мога да говоря… Тази нощ генерал Симон слезе на остров Ява, но на едно пусто място по крайбрежието.

— На едно пусто място ли?

— Защото трябва да се крие…

— Той!… — извика Джалма смаян. — Да се крие… Защо?

— Изобщо не знам.

— Къде е? — попита Джалма, пребледнял от притеснение.

— На три мили оттук, близо до морския бряг, в развалините на Чанди…

— Той… принуден да се крие… — повтори Джалма и на лицето му се изписаха нарастващо учудване и тревога.

— Не съм сигурен, но мисля, че се крие заради дуела, който имаше в Суматра… — каза тайнствено контрабандистът.

— Дуел ли… С кого?

— Не зная, не съм уверен. Нали сте чували за развалините на Чанди?

— Да.

— Генералът ви чака там — това ми заръча да ви кажа…

— Значи и вие сте дошли с него от Суматра?

— Аз бях кормчията на малкото контрабандистко корабче, което тази вечер го докара до пустото крайбрежие. Той знаеше, че всеки ден ходите на пристанището и го чакате. Почти бях сигурен, че ще ви срещна там… Разказа ми за писмото, което сте получили от него, и за подробностите, които току-що ви съобщих, за да ви убедя напълно, че съм изпратен от него. Ако можеше да ви пише, щеше да го стори.

— И не ви ли каза защо е принуден да се крие?

— Нищо не ми каза… От някои негови думи се усъмних за това, което ви споменах… за дуела!…

Джалма познаваше храбростта и избухливостта на генерал Симон, затова сметна подозренията на контрабандиста за основателни. Той помълча малко и рече:

— Бихте ли откарали коня ми? Моята къща е извън града, ей там долу, скрита сред дърветата край новата джамия… Конят ще ми пречи, когато се изкачвам по планината Чанди. Ще стигна много по-бързо пеша…

— Зная къде живеете, генерал Симон ми каза… Щях да ви търся там, ако не ви бях срещнал сега. Дайте ми коня си…

Джалма скочи леко на земята, подаде юздата на Махал, разпаса единия край на пояса си, извади малка копринена кесийка, поднесе я на контрабандиста и му рече:

— Вие се оказахте верен човек… Вземете… Това е малко, но нямам повече…

— Каджа-Синг съвсем основателно е наречен Баща на великодушния — каза контрабандистът и се поклони с почит и признателност. Сетне тръгна по пътя, който водеше за Батавия, повел кобилата на Джалма.

Младият принц се шмугна в гъсталака и с бързи крачки пое към планината, където се намираха развалините на Чанди, до които щеше да стигне едва през нощта.

IV глава
Господин Жозюе Ван Даел

Господин Жозюе Ван Даел, холандски търговец, кореспондент на господин Родин, бе роден в Батавия, столицата на остров Ява. Родителите му го бяха изпратили да се възпитава в едно старо, прочуто духовно заведение в Пондшери, което принадлежеше на Исусовото общество. Той се записа в него като мирски член на обществото. Г-н Жозюе бе човек, чиято честност се смяташе за неопетнена. Беше изключително точен в работата си, студен, разсъдителен, потаен, твърде способен и остроумен. Винаги успяваше в търговските си начинания, защото един покровител неотклонно и навреме му съобщаваше случаите, които можеха да бъдат ползотворни за търговските му дела. Пондшерското духовно заведение се интересуваше от тези сделки и му възлагаше износа и размяната на продуктите от множеството имоти в селището. Г-н Жозюе говореше рядко, слушаше много и никога не влизаше в спор. Беше крайно учтив, даваше малко, но на място и с подбор. Изобщо Г-н Жозюе вдъхваше ако не симпатия, то поне онзи респект, който винаги се излъчва от строго безпогрешните хора, защото вместо да се повлияе от колониалните нрави, които често бяха твърде свободни и разпуснати, по всичко личеше, че той живее много прилично, а във външността му имаше нещо сурово и внушаващо почит.

По времето, когато Джалма отиваше към развалините на Чанди, с надеждата да се срещне с генерал Симон, в Батавия ставаха следните събития. Г-н Жозюе току-що се бе прибрал в стаята си, където се виждаха тетрадки и огромни счетоводни книги, разтворени на масата. Единственото прозорче гледаше към едно малко пусто дворче и беше препречено със здрави железни пръчки. Поради голямата явска жега, вместо със стъкла, прозорчето се затваряше от подвижен кепенец. Г-н Жозюе остави фенера на писалището и погледна стенния часовник.

— Девет и половина… каза той. — Махал трябва скоро да дойде.

След като изрече тези думи, той излезе, мина през предната стая, отвори втора дебела врата, обкована по холандски с големи гвоздеи, измъкна се предпазливо на двора, за да не го чуят слугите му, и дръпна резето на тайната вратичка, прикриваща една голяма решетка, висока около шест стъпки, с набити остри железни куки по нея. Остави този вход отворен и се върна в стаята си, като грижливо затвори след себе си всички останали врати.

Г-н Жозюе седна зад писалището, извади от двойното дъно на едно долапче някакво дълго писмо — по-точно доклад, започнат от известно време и писан ден след ден (излишно е да споменаваме, че писмото до г-н Родин в Париж на улица Milieu des Ursins бе писано преди освобождаването на Джалма и преди пристигането му в Батавия).

И този подробен доклад беше предназначен за г-н Родин. Г-н Жозюе продължи писанието си: „Тъй като се боях от връщането на генерал Симон, за което научих от писмата му, които отварях (вече ви казах, че успях да стана негов кореспондент) и четях, а сетне изпращах недокоснати на Джалма, принуден от времето и обстоятелствата трябваше да прибягна до крайни средства. Но за сметка на това извърших огромна услуга на човечеството. Последното окончателно ме убеди в правотата ми.

Освен това една нова опасност решително ми налагаше такова поведение. Параходът «Руитер» пристигна тук вчера и утре през деня отново ще отплува. Той ще замине за Европа през Аравийския залив, пасажерите му ще слязат на Суецкия канал, ще преминат през него и в Александрия ще се качат на друг параход, който ще ги откара във Франция.

За такова бързо и неотклонно пътуване се изискват седем-осем седмици. Сега е краят на октомври, което ще рече, че Джалма може да пристигне във Франция към началото на януари. А според вашите заповеди, които не зная от какво са продиктувани, но които изпълнявам ревностно и покорно, трябваше всячески да се попречи на това заминаване, защото, както ми казахте, с пристигането на младия индиец в Париж преди 12 февруари ще се накърни един от най-важните интереси на Обществото. Впрочем, ако успея, за което се надявам, да му попреча да отплува с «Руитер», ще бъде практически невъзможно да пристигне във Франция преди април, защото този кораб е единственият, който пътува направо — другите се бавят най-малко пет-шест месеца, за да стигнат до Европа.

Преди да ви кажа за начина, по който бях принуден да задържа Джалма и чийто изход все още не зная дали е добър или лош, ще бъде добре да ви съобщя някои неща.

Наскоро в Индия се основа едно общество, чиито членове се наричат помежду си братя на доброто дело или Фансегари, което ще рече Удушвачи. Тези убийци не проливат кръв, а душат жертвите си, не за да ги обират, а за да изпълнят човекоубийствения призив и законите на едно пъклено божество, което те наричат Бохвания. Най-добра представа за тази ужасна секта ще придобиете от предговора към доклада на полковник Слееман, който с неизтощима енергия преследва това мрачно общество. Докладът беше обнародван преди два месеца. Ето един откъс от него. Полковникът казва: «От 1822 до 1824 година, когато ми бе възложено съдебното и административното управление на Персингапурската околия, не ставаше нито едно убийство и нито една кражба, без да се разчуе веднага. Но ако тогава някой ми беше казал, че една наследствена, професионална разбойническа банда живее в село Кюндели, почти на четиристотин метра от моето съдилище, че прекрасните гори на село Мандесоор, на един ден път от седалището ми, са едно от най-ужасните места в цяла Индия, където се извършват убийства, че многобройни банди от братя на доброто дело пристигат от Индустан и Декан и всяка година се срещат под сенките на дърветата като на тържествени празници, за да упражняват ужасното си призвание по всички пътища, които се кръстосват на това място, щях да помисля, че той е луд. А това била самата истина. Стотици пътници всяка година са заравяни под Мандесоорските гори. Цяло племе от убийци е живяло под носа ми, докато бях върховен глава на Областта, и е ширнало вандалството си чак до градовете Поонах и Хидерабад. Никога няма да забравя как един от главатарите на тези Удушвачи, който ги предаде, за да ме увери, че казва истината, изрови под собствената ми палатка тринадесет трупа и заяви, че може да изкопае безброй мъртъвци в околността.»[1]

От тези думи на полковник Слееман ще придобиете представа за ужасното общество, което има свои закони, свои длъжности, свои обичаи в разрез с всички божии и човешки закони. Те са предани един на друг до смърт и сляпо се подчиняват на главатарите си, които се смятат за непосредствени представители на мрачното им божество. Техни неприятели са всички, които не принадлежат към сектата им. Множат се с фантастична ярост.

Тези разпространители на убийствената вяра проповядват в сянка отвратителните си учения и покриват Индия с гъста мрежа от свои последователи. Трима от техните главатари и един от привържениците им успели да се измъкнат от упоритото преследване на английския управител и се добрали до южния край на Индия и чак до Малакския проток, съвсем близо до нашия остров. Един контрабандист и в известна степен морски разбойник, записан в тяхното общество на име Махал, ги настанил в ладийката си и ги докарал тук. Те смятат, че засега са в безопасност, защото по съвета на контрабандиста се крият в една гъста гора, където има много срутени храмове, чиито безбройни подземни проходи им служат за скривалища. Сред тези доста хитри главатари особено се откроява един на име Фарингея, надарен с изключителна решителност и превъзходни качества, които го правят наистина страшен. Той е метис, т.е. син на бял и индийка, живял е дълго в градове, където има английски кантори и говори много добре английски и френски. Другите двама са един негър и един индиец, а последователят им е малаец.

Контрабандистът Махал реши, че може да получи голяма награда, ако предаде главатарите и техния привърженик и се посъветва с мен, защото знаеше, както всички други, че съм близък приятел на един важен човек, който има влияние пред нашия управител. И така, преди два дни той ми предложи при известни условия да ми предаде негъра, метиса, индиеца и малаеца. Условията са една доста голяма сума пари и да му бъде осигурено настаняването на кораб, който отплува за Европа или за Америка, за да избегне неминуемото отмъщение на Удушвачите. На драго сърце приех възможността да предам на правосъдието убийците и обещах на Махал да му бъда посредник пред управителя, а освен това го помолих за една дребна услуга, която засягаше Джалма… Ще ви разкажа по-подробно, ако планът ми се осъществи, което скоро ще разбера, защото очаквам Махал да дойде при мен всеки момент.

Преди да завърша доклада си, който утре ще поеме за Европа с «Руитер», където запазих място за контрабандиста Махал, ако всичко се нареди добре, ще прибавя и нещо за една много важна работа. В последното си писмо, в което ви съобщих за смъртта на бащата на Джалма и за арестуването на сина от англичаните, ви помолих за сведения относно състоянието на г-н барон Трипо, банкер и фабрикант в Париж, чието предприятие има клон в Калкута. Тези сведения вече не са необходими, ако онова, което ми казаха, се окаже, за съжаление, истина. А вие постъпете съобразно обстоятелствата.

Неговото предприятие в Калкута дължи на мен и на нашия приятел в Пондишери доста големи суми, а казват, че работите на г-н Трипо били доста объркани, защото поискал да открие една фабрика и със зверска конкуренция да съсипе огромното и отдавна основано предприятие на богатия фабрикант г-н Франсоа Харди. Уверяват ме, че с това си начинание г-н Трипо съсипал и изгубил много капитал, няма съмнение, че той нанесе и голяма щета на г-н Франсоа Харди, но навреди и на себе си. Впрочем, за нас ще бъде ужасно, ако се разори, защото дължи на мен и на нашите доста пари. Така че е желателно с различните изпитани средства, с които разполагате, окончателно да се дискредитира и съсипе предприятието на г-н Харди, което и без това е вече разклатено от безмилостната конкуренция на г-н Трипо. Ако това стане, той за кратко време ще успее да си възвърне изгубеното. Унищожаването на противника му ще го постави в добро положение и нашите пари ще се възстановят. Жалко е, без съмнение, че трябва да стигнем до такава крайност, за да си възвърнем парите, но защо пък в наше време да не си послужим със същото оръжие, което непрекъснато използуват против нас? Щом сме стигнали дотук благодарение несправедливостта и злобата на хората, трябва да го направим, спомняйки си, че се грижим за запазването на земните си богатства с искреното намерение да прославим Бога, тъй като, ако те преминат в ръцете на нашите врагове, се превръщат в опасни средства за погибел и съблазън. При това аз само изказвам скромното си желание. Дори и да можех да взема инициативата за тези пари в свои ръце, пак нямаше да го сторя на своя глава. Моята воля не ми принадлежи… Тя, както и всичко, което имам, е на ония, пред които съм се клел сляпо да се подчинявам.“

Някакъв внезапен лек шум привлече вниманието на г-н Жозюе. Той бързо стана и се доближи до прозореца. По кепенеца се почука три пъти.

— Вие ли сте, Махал? — тихичко попита г-н Жозюе.

— Аз съм — отвърна външният глас пак така тихо.

— Ами малаецът?

— Той успя…

— Наистина ли! — извика г-н Жозюе с искрено злорадство. — Сигурен ли сте?

— Напълно сигурен, защото той е по-сръчен и безстрашен от самия дявол.

— А Джалма?

— Откъсите от последното писмо на Симон, които му преведох, го убедиха, че ме праща генералът, когото трябва да намери в развалините на Чанди.

— А сега?…

— Джалма е сред развалините, където го чакат черният, метисът и индиецът. Там те ще се срещнат с малаеца, който татуира принца, докато спеше.

— Разгледахте ли подземния вход?

— Вчера ходих. Един от камъните на пиедестала под статуята се върти. Стълбата е широка. Това стига…

— А вашите приятели не ви ли подозират?

— Ни най-малко… Видяхме се сутринта, а тази вечер малаецът ми разказа всичко, преди да отиде на срещата в развалините на Чанди. Беше се скрил в храстите и не смееше да тръгне през деня.

— Махал, ако казвате истината и ако успеете, навярно ще ви простят и ще получите голямата награда… Мястото ви на „Руитер“ е запазено, утре ще тръгнете! По този начин ще се отървете от възмездието на Удушвачите, които биха ви преследвали дотук, за да отмъстят за смъртта на главатарите си. Провидението ви е избрало да предадете тези големи престъпници на правосъдието… Бог ще ви благослови… Вървете и ме чакайте пред вратата на г-н управителя. Аз ще ви заведа при него. Работата е толкова важна, че изобщо не бих се подвоумил да го събудя посред нощ. Побързайте… Идвам след вас.

Навън се чуха бързите крачки на Махал, който се отдалечаваше. В къщата отново се възцари дълбока тишина.

Г-н Жозюе се върна зад писалището и добави към започнатия доклад следните думи: „Каквото и да стане, сега Джалма не ще може да напусне Батавия. Бъдете спокоен, той няма да бъде в Париж на 13 февруари идущата година. Както предполагах, цяла нощ ще бъда на крак. Сега ще отскоча до управителя, а утре ще прибавя няколко думи към този дълъг доклад, който параходът «Руитер» ще отнесе в Европа.“

Г-н Жозюе затвори чекмеджето си и за огромно учудване на своите слуги, смаяни, че излиза посред нощ, бързо се отправи към къщата на управителя на острова.

Сега ще отведем читателя в развалините на Чанди.

[1] Този доклад е взет от превъзходното съчинение на граф Едуард Варен за английска Индия през 1811 година. ↑

V глава
Развалините на Чанди

Подир следобедната буря, чиито предвестници помогнаха така добре на Удушвача да осъществи замисъла си по отношение на Джалма, настъпи тиха и приятна нощ. Луната бавно се издигаше над една огромна грамада от развалини, които стърчаха на хълма сред гъстите гори на около три мили разстояние от Батавия. На сребристата светлина, която преливаше в сгъстената синева на хоризонта, ясно се очертаваха широки и високи тухлени зидове с нащърбени от времето стени и разкъртени, покрити с мъх входове. Няколко лунни лъча се вмъкваха пред един от проходите и осветяваха две исполински статуи, поставени до основите на голяма стълба, чиито разкъртени плочи напълно се губеха сред трева, мъх и храсти. Парчета от едната статуя, строшена на половина, покриваха земята наоколо, а другата, останала непокътната и изправена, беше страшна на вид… Тя представляваше огромен човек, с глава, висока три стъпки. Изражението му беше свирепо. От сивото му лице гледаха неподвижно две черни блестящи очи, а отворът на устата му беше широк и дълбок. Между каменните му устни имаше змийско гнездо. На лунната светлина се мяркаше и един отвратителен мравуняк. Около торса на статуята беше увит широк пояс, накичен със символични знаци, а от дясната му страна висеше дълга сабя. Исполинът имаше четири протегнати ръце и във всяка от тях държеше слонска глава, навита змия, човешки череп и някаква птица, наподобяваща щъркел. Луната огряваше тази статуя с ярка светлина от едната страна и я правеше още по-странна и ужасна.

Тук-там сред полусрутените тухлени стени се виждаха остатъци от издатини. Те също бяха от камък и представляваха фантастични изображения. Най-запазена беше фигурата на човек със слонска глава и крила на прилеп, който поглъщаше едно дете. Сред дълбоката нощна тишина и на лунната светлина нямаше нищо по-зловещо от тези развалини, заобиколени от зелени, мрачни и гъсти дървета, белязани със страховити знаци.

До една от стените на стария храм, издигнат в чест на някакво тайнствено и кръвожадно явско божество, стърчеше струпана набързо от рухналите камъни и тухли колиба. Изплетената й от тръстики врата беше отворена. От нея се разливаше червеникава светлина, която пръскаше пламналите си отблясъци върху високите треви наоколо.

В колибата, осветявана от един пръстен светилник с фитил от конци на кокосов орех, потопен във финиково масло, седяха трима мъже.

Първият беше около четиридесетгодишен, облечен бедно, по европейски. По бледото му, почти бяло лице можеше да се съди, че е метис.

Вторият беше як африкански негър с дебели устни, здрави плещи и жилести крака. Къдравата му коса бе започнала да побелява. Беше облечен в дрипи и стоеше прав до индиеца.

Третият спеше под една рогозка, просната в единия край на колибата.

Тези мъже бяха тримата главатари на Удушвачите. Подгонени от континентална Индия, те избягаха на остров Ява, където ги отведе контрабандистът Махал.

— Малаецът го няма — каза метисът Фарингея, най-опасният главатар на човекоубийственото братство, — може би Джалма го е убил, докато е изпълнявал заповедите ни.

— Заради бурята всички змии са изпълзяли от земята — рече негърът, — може някоя да го е ухапала и сега тялото му да се е превърнало в змийско гнездо.

— Който иска да служи на доброто дело — каза мрачно Фарингея, — трябва да умее да надвива смъртта.

— И да убива — допълни негърът.

Един сподавен вик и няколко несвързани думи накараха двамата мъже да обърнат очи към заспалия.

Той беше на не повече от тридесет години. Гладкото му лице с цвят на мед, робата му от грубо сукно, малката му чалма на тъмни и жълти ивици показваха, че произхожда от чисто индуско племе. Явно някакъв мъчителен кошмар смущаваше съня му. Обилна пот се стичаше по сбръчканото му лице. Той бълнуваше накъсано и потръпваше от време на време.

— Пак този сън! — каза Фарингея на негъра. — Все го мъчи споменът за онзи човек!

— За кого?

— Не си ли спомняте, че преди пет години свирепият полковник Кенеди… заклетият враг на индийците, дойде по крайбрежието на Ганг на лов за тигри с двадесет коня, четири слона и петдесет слуги.

— Да, да — каза негърът, — но ние, тримата ловци на хора, направихме по-добър улов от Кенеди. Със своите коне, слонове и многобройни слуги той не успя да улови нито един тигър… А ние успяхме — добави той със зловещ хумор.

— Да, Кенеди — този тигър в човешки образ, попадна в нашите примки и братята на доброто дело пожертвуваха прекрасния си улов на своята богиня Бохвания. Ако си спомняте, тъкмо когато за последен път стягахме въжето около врата на Кенеди, забелязахме онзи пътник… Той ни видя и затова трябваше да се отървем от него… Оттогава — добави Фарингея, — споменът за убийството на този човек го преследва насън — той посочи заспалия индиец.

— Преследва го и наяве — рече негърът с красноречив поглед.

— Чуйте — каза Фарингея и се обърна към индиеца, който в кошмара си отново започна да говори несвързано, — чуйте, отново повтаря думите на онзи пътник, комуто предложихме или да умре, или да служи с нас на доброто дело…

И наистина, индиецът произнасяше насън нещо като тайнствени въпроси, на които след това отговаряше.

— Пътниче — казваше той, правейки големи паузи, — каква е тази черна бръчка на челото ти? От едното слепоочие, та чак до другото… Това е злокобен белег. Очите ви са тъжни като смъртта… Били сте жертва на някого? Тръгнете с нас… Бохвания отмъщава за жертвите. Патил ли сте? — Да, много съм патил. — Отдавна ли? — Да, много отдавна. — Още ли страдате? — Винаги страдам. — Как ще се отплатите на онзи, който ви е ударил? — С милост. — Ще отвърнете ли на удара с удар? — Вместо с омраза, ще се отплатя с любов. — Че кой сте вие, който се отплаща за злото с добро? — Аз съм онзи, който обича, който страда и който прощава…

— Чуваш ли, братко? — каза негърът на Фарингея. — Още не е забравил думите, които пътникът изрече преди смъртта си.

— Видението го преследва… Чуйте… Още говори… Колко е блед!

И действително, индиецът продължи, обладан от кошмара:

— Пътниче, ние сме трима смелчаци и държим смъртта в ръцете си. Видяхте, че правим жертвоприношение на доброто дело. Или се присъединете към нас, или… умрете,… умрете. Ама че подлец! Не така…, не ме гледай така…

След като изрече тези думи, индиецът направи рязко движение, сякаш искаше да отпъди нещо, което го приближаваше, и изведнъж се събуди. Пипна потъналото си в пот чело и се заоглежда наоколо с помътнял поглед.

— Пак ли същият сън, братко? — каза му Фарингея. — Психиката ви е слаба за ловец на хора… Добре, че сърцето ви и мускулите ви са здрави…

Индиецът постоя малко, без да отговори, закрил челото си с ръце, а сетне каза:

— Отдавна не бях сънувал този пътник.

— Нали той умря? — рече Фарингея, повдигайки рамене. — Нали вие метнахте въжето на врата му?

— Нали изкопахме гроба му близо до гроба на полковник Кенеди. Нали го заровихме като кръвопиеца англичанин под пясъка и тръстиките — каза негърът.

— Да, изкопахме му гроба — рече индиецът настръхнал. — Но преди една година стоях пред вратите на Бомбай и чаках един наш събрат… Беше привечер. Слънцето залязваше зад храма, който е на изток от могилката. И досега всичко е пред очите ми. Бях седнал под една смокиня… Изведнъж чувам спокойни, бавни и твърди стъпки. Обръщам се и гледам: той — същият… Излизаше от града.

— Видение! — каза негърът. — Пак същото видение.

— Видение! — добави Фарингея. — Или пък си се припознал.

— Познах го по черната бръчка на челото му. Той беше. Вдървих се от ужас… Спря се и втренчи спокойните си, тъжни и помътнели очи в мен. Без да искам извиках: „Той е!“ — Аз съм, отговори ми кротко, защото всички, които ти си убил, пак се раждат като мен, — и той посочи небето. — Защо убиваш? Чуй ме… ида от Ява. Отивам на другия край на света, в една земя, покрита с вечен лед. Тук или там, сред огън или сред лед, все ще бъда аз. Душата на онези, които попадат в твоята примка на този или на онзи свят…, в тази или в друга обвивка…, душата им винаги ще си остане душа… Ти не можеш да я достигнеш. Защо убиваш? Той тъжно поклати глава, отмина и се изкачи по могилата на храма. Аз го проследих с поглед, без да мога да се помръдна. Тъкмо когато слънцето залязваше, той се спря на върха, огромният му ръст се очерта на небето и сетне изчезна. Това беше той… — добави настръхналият индиец след дълго мълчание. — Той беше!

Индиецът винаги им разказваше тази история по един и същи начин. Неговото постоянство най-сетне разклати недоверието им или по-скоро ги накара да търсят естествената причина за тази мистична на пръв поглед случка.

— Може би — каза Фарингея след като поразмисли малко, — възелът на примката около врата на пътника се е запънал и му е оставил капчица живот. През тръстиките, с които покрихме гроба му, сигурно е влязъл въздух и той се е съживил.

— Не, не — рече индиецът и поклати глава. — Този човек не е от нашия род.

— Какво искате да кажете?

— Как така?

— Слушайте — каза индиецът тържествено, — броят на жертвите, които синовете на Бохвания са взели от началото на вековете, не представлява нищо пред множеството мъртви и умиращи, които този пътник оставя след себе си в своя убийствен поход.

— Той ли? — извикаха негърът и Фарингея.

— Той! — повтори индиецът толкова убедително, че изненада приятелите си. — Чуйте нататък и треперете. Когато срещнах пътника край вратите на Бомбай, той идваше от Ява и отиваше на север, както сам ми каза. На другия ден холерата опустошаваше Бомбай, а след време се разчу, че този бич се е появил първо тук, на остров Ява.

— Така беше — каза негърът.

— Чуйте нататък — продължи индиецът. — „Отивам на север, към една земя, покрита с вечен лед“, каза ми пътникът. Холерата също тръгна на север — мина през Маскат, Испахан, Таврида, Тифлис и стигна до Сибир.

— Наистина — рече Фарингея и се замисли.

— И холерата — поде пак индиецът — изминаваше само по пет-шест мили на ден. Колкото един човек… Тя никога не избухваше на две места едновременно, но вървеше бавно, равномерно, винаги с човешка крачка.

При това странно съвпадение двамата приятели на индиеца се спогледаха смаяни. След като помълча известно време, негърът уплашено му каза:

— И вие вярвате, че този човек…

— Аз вярвам, че човекът, когото ние убихме, е бил съживен от някакво пъклено божество и натоварен да разнася по земята този ужасен бич. И навсякъде, където стъпи, да пръска смърт, без сам да може да умре… Спомнете си — добави индиецът с мрачен възторг, — ужасният пътник мина през Бомбай и холерата опустоши Бомбай. Той отиде на север и холерата опустоши севера.

След тези думи индиецът отново потъна в кошмара си, а негърът и Фарингея изпаднаха в скръбно недоумение.

Индиецът правилно беше набелязал тайнствения и все още необяснен ход на този ужасен бич, който наистина никога не изминаваше повече от пет-шест мили на ден и никога не се появяваше на две места едновременно. Ако човек проследеше начертаните по онова време карти с бавното и постъпателно движение на този неукротим бич, щеше с изненада да установи всички прищевки и съвпадения с вървежа на човек. Той минаваше оттук, а не оттам, избираше определени области от една страна, определени градове от областите… една част от града, една улица от градската част, една къща от улицата. Той дори си харесваше места, където да почива и живее, а после пак продължаваше бавния си, тайнствен и ужасен ход.

Думите на индиеца, разкриващи това страховито своенравие, направиха огромно впечатление на негъра и Фарингея — две зверски натури, доведени чрез чудовищно обучение до мономанията на убийството.

Да, защото (и това е удостоверено) в Индия е имало последователи на отвратителното братство, които почти винаги са убивали без причина, без страст, убивали са, за да убиват, за да се наслаждават на убийството, за да заменят живота със смърт, за да направят от живия човек труп, както сами са признавали…

Умът не е в състояние да разгадае причината за подобни ужасяващи явления. Какви невероятни събития са накарали тези хора да се посветят на убийственото свещенодействие? Няма никакво съмнение, че подобна вяра може да вирее само в страни като Индия, предани на най-жестокото робство, на най-безмилостната експлоатация на човек от човека. Нима една такава вяра не е омраза към цялото човечество, доведена под неимоверния натиск до крайната й степен. А може би тази смъртоносна за човека общност, чието начало се губи в мрака на вековете, по такъв начин увековечава единствения възможен способ за протест срещу деспотизма в тези страни. Или пък Бог, по своите неизповедими пътища, е създал по тези земи Фансегари, както е създал тигри и змии… По-интересното в зловещата общност е тайнствената връзка, която съществува между всички нейни членове и ги отдалечава от останалите хора, защото те имат свои закони, свои обичаи, посвещават се, поддържат се, помагат си един на друг, но за тях няма нито отечество, нито близки… Те зависят само от една мрачна и невидима сила, чиято същност пазят със сляпо покорство и в името на която се пръскат по всички краища на света, за да творят трупове, както казват самите те с дивашките си изрази.

За известно време тримата удушвачи потънаха в дълбоко мълчание.

Навън луната пръскаше гъсти снопове бледа светлина и хвърляше големи синкави сенки върху величествената грамада от развалини. Звездите блещукаха. От време на време слаб ветрец прошумоляваше в скупчените лъскави листа на бананите и палмите. Пиедесталът на непокътнатата исполинска статуя, която се извисяваше в ляво от входа, се крепеше на широки плочи, закрити наполовина от храсти.

Внезапно една от тези плочи сякаш потъна в земята. От безшумно зейналия отвор излезе човек, облечен в униформа, и започна да се ослушва и оглежда внимателно наоколо. Като видя, че пламъкът на лампата, осветяваща вътрешната част на колибата, трепти върху високите треви, той се обърна, подаде знак и в същия миг двама войници съвсем тихо и много предпазливо слязоха до последните стъпала на подземната стълба и се шмугнаха в развалините. На няколко пъти подвижните им сенки се мяркаха по огрените от луната места, а сетне се изгубиха зад срутените стени. Когато дебелата плоча отново се върна на мястото си, вече се виждаха главите на множество войници, скрити в подземието.

В колибата потъналите в размисли метис, индиец и негър не забелязаха нищо.

VI глава
Примката

Метисът Фарингея явно искаше да отпъди злокобните мисли, събудени от разказа на индиеца за тайнствения ход на холерата, и рязко смени темата. В очите му блеснаха свирепи пламъчета, на лицето му се изписа див възторг и той извика:

— Бохвария ще бди над нас — безстрашните ловци на хора! Смелост, братя, смелост… Светът е голям… Нашите жертви са навред. Англичаните ни заставят да напуснем Индия — нас, тримата главатари на доброто дело. Какво ни засяга! Тук остават нашите братя, прикрити, многобройни и ужасни като черните скорпиони, които издават присъствието си само с едно смъртоносно ухапване. Заточението разширява владенията ни… Братко, Америка е ваша — каза той вдъхновено на индиеца. — Братко, Африка е ваша — каза на негъра. — А за мен, братя, остава Европа… Навсякъде, където има жертви, има и сърца, препълнени с омраза. На нас се пада да разпалим тази омраза с огъня на отмъщението!!! На нас се пада с хитрини и примамки да привлечем служителите на Бохвания — всички онези, чиято последователност, смелост и храброст могат да ни бъдат полезни. В себе си и заради себе си нека разчитаме на предаността и себеотрицанието. Нека си дадем сила, помощ и подкрепа. Нека всички, които не са с нас, бъдат наши жертви. Нека се уединим между всички, срещу всички и въпреки всички. Нека за нас не съществува нито отечество, нито семейство. Семейството са нашите братя, отечеството ни е светът.

Това красноречие направи особено впечатление на негъра и индиеца, защото те обикновено се поддаваха на влиянието на Фарингея, който беше по-умен от тях, макар те също да бяха едни от изявените главатари на кръвожадното общество.

— Да, така е, братко! — извика индиецът, заразен от възторга на Фарингея, — светът е наш… Нека дори тук, в Ява, оставим следа от нашето заминаване. Нека преди да си тръгнем от този остров да основем дружество на доброто дело. То бързо ще се разрасне, защото тук мизерията е голяма, а холандците грабят със същата стръв, както англичаните… Братко, в мочурливите оризища на този остров, където работниците винаги намират смъртта си, видях хора, принудени да извършват убийствена работа. Бяха бледи като трупове, изтощени от болести, труд и глад. Някои падаха и не ставаха повече… Братко, доброто дело ще се разпространи тук.

— Завчера вечерта — каза метисът, — стоях на брега на езерото зад една скала. Към водата се приближи млада жена. Няколкото дрипи едва прикриваха мършавото й загоряло на слънцето тяло. В ръцете си държеше малко дете, притискаше го към изсъхналите си гърди и плачеше. Целуна го три пъти и рече: „Поне ти няма да бъдеш злочесто като баща си“, а сетне го хвърли във водата. То изпищя и изчезна. Като чуха писъка, скритите в тръстиките крокодили се хвърлиха в езерото… Братя, тук майките убиват децата си от милосърдие. Доброто дело ще се разпространи по тази земя.

— Тази сутрин — каза негърът, — докато пребиваха с бич един черен роб, някакъв стар низък търговец в Батавия пое от полската си къща към града. В носилото му имаше и две от момичетата, които населяват харема му и които той купува от семействата им, защото сиромасите не могат да ги изхранят. Момичетата жално хленчеха, но той не им обръщаше никакво внимание. Дванадесет млади и здрави момци крепяха носилото му. Братя, тук има майки, които продават дъщерите си от недоимък, има роби, които бичуват, има хора, които пренасят други хора, сякаш са товарни добичета… Доброто дело ще пусне корен в тази земя.

— В тази земя и във всяка земя, където царуват насилието, мизерията, развратът и робството.

— Впрочем, дано привлечем Джалма, както ни посъветва Махал контрабандистът — каза индиецът. — Тогава от идването ни на остров Ява ще има двойна полза, защото преди да си тръгнем, сред нашите последователи ще бъде този предприемчив и смел млад момък, който има толкова причини да мрази хората.

— Когато дойде, трябва да разпалим още повече злобата му.

— Нека му припомним смъртта на баща му.

— Клането на хората му…

— Арестуването му.

— Щом омразата пламне в сърцето му, той ще бъде наш…

Негърът се замисли за малко и изведнъж рече:

— Братя, ами ако Махал контрабандистът ни мами?

— Той ли! — извика индиецът с негодувание. — Та той ни взе с ладията си, осигури ни бягството от сушата, ще ни откара до Бомбай, където ще намерим кораби за Америка, Европа и Африка.

— Каква полза ще има Махал да ни предаде? — попита Фарингея. — Той знае, че нищо не ще го спаси от отмъщението на синовете на Бохвания.

— Освен това — рече черният, — нали ни се закле, че с хитрост ще накара Джалма да дойде тази вечер при нас? А щом дойде веднъж, вече ще бъде наш…

— Та нали контрабандистът сам ни накара да заповядаме на малаеца да отиде в ажупата на Джалма докато спи и вместо да го убие, да напише на ръката му името на Бохвания. По това Джалма ще може да съди за решителността, пъргавината и покорността на нашите братя. Ще знае от какво да се бои и какво да очаква от такива хора… От възторг или от страх той ще се присъедини към нас!

— Ами ако не се съгласи, въпреки причините, поради които трябва да мрази хората?

— Тогава… Бохвания ще реши участта му — каза мрачно Фарингея. — Имам един план…

— Но дали малаецът е успял да свари Джалма заспал? — каза негърът.

— Няма по-смел, по-пъргав и по-ловък човек от малаеца — рече Фарингея. — Той успя да издебне една черна пантера с нейните малки в дупката й. Уби майката и взе малкото, което после продаде на един капитан на европейски кораб.

— Малаецът е успял! — викна индиецът, като се заслуша в особения крясък, проехтял сред дълбоката тишина на нощта и гората.

— Да, това е крясък на сокол, който носи улова си — рече негърът, ослушвайки се, — и нашите братя така известяват, че са заловили жертвата си.

След малко малаецът се появи на вратата на колибата. Беше облечен в дълга пъстра памучна дреха.

— Е? — рече негърът неспокойно. — Успя ли?

— Джалма ще носи знака на доброто дело през целия си живот — каза гордо малаецът. — За да стигна до него, трябваше да пожертвувам на Бохвания един човек, който ми се изпречи на пътя. Оставих тялото му под храстите, близо до ажупата. Но Джалма носи нашия знак. Контрабандистът Махал пръв научи за това.

— А Джалма не се ли събуди? — попита индиецът, смутен от решителността на малаеца.

— Ако се бе събудил, с мен щеше да е свършено, защото трябваше да го оставя жив.

— За нас ще бъде по-полезен жив, отколкото мъртъв — поде метисът. После се обърна към малаеца и му каза: — Братко, като изложи живота си на опасност заради доброто дело, днес ти извърши онова, което сторихме ние вчера и което ще направим утре. Днес ти изпълняваш, утре ще заповядваш.

— Всички принадлежим на Бохвания — рече малаецът. — Какво още трябва да се направи? Аз съм готов.

Малаецът стоеше с лице към вратата на колибата. Изведнъж прошушна:

— Джалма идва, приближава се към вратата. Махал не ни измами.

— Нека не ме види веднага — каза Фарингея, отдалечи се в тъмния ъгъл и се скри под една рогозка. — Постарайте се да го убедите, ако се съпротивлява, аз имам свой план…

След тези думи Фарингея изчезна, а Джалма се появи в отвора на колибата.

Щом Джалма видя трите зловещи физиономии, отскочи от изненада. Не предполагаше, че тези хора са от общността на фансегарите, но знаеше, че в околността няма ханове и пътниците нощуват по палатки и развалини, така че пристъпи към тях. Когато първоначалното му учудване премина, той разпозна по бронзовото лице и облеклото индиеца и му каза на своя език:

— Надявах се да намеря тук един европеец…, един французин…

— Французинът… още не е дошъл — отвърна индиецът, — но скоро ще бъде тук.

От въпроса на Джалма индиецът разбра как Махал е успял да го подмами и за да спечели време, продължи играта.

— Ти познаваш ли го? — попита Джалма фансегара.

— Той ни определи среща тук, както и на теб.

— Защо? — каза Джалма още по-учудено.

— Като дойде, ще разбереш…

— Генерал Симон ли ви каза да се срещнете тук?

— Да, генерал Симон — отговори индиецът.

Настъпи кратко мълчание, в което Джалма напразно се мъчеше да си обясни тайнственото събитие.

— Кои сте вие? — попита той индиеца подозрително, защото гробното мълчание на двамата приятели на Фангея, които се гледаха втренчено, започна да го озадачава.

— Ние ли? — поде индиецът. — Ние сме твои, ако ти решиш да станеш наш.

— Аз нямам нужда от вас, нито вие — от мен…

— Кой знае?

— Аз зная.

— Лъжеш се. Англичаните убиха баща ти. Той беше цар. Арестуваха те. Заточиха те. Ти вече нямаш нищо…

От жестокия спомен лицето на Джалма помръкна, той се разтрепери и горчива усмивка изкриви устните му.

Фансегарът продължи:

— Баща ти беше справедлив смелчак. Поданиците му го обичаха, наричаха го Баща на великодушния… Ще оставиш ли смъртта му без отмъщение? Ялова ли ще бъде омразата, която гризе сърцето ти?

— Баща ми умря с оръжие в ръка. Отмъстих за смъртта му с англичаните, които убих във войната. Онзи, който замести баща ми и се би за него, ми каза, че сега би било безумие да се боря с англичаните за земите си. Когато ме освободиха, си дадох клетва, че никога няма да стъпя в Индия… А аз държа на думата си.

— Тези, които те направиха беден, които убиха баща ти, които те затвориха, са хора… И другаде има хора, на които можеш да отмъстиш. Нека твоята омраза падне върху тях!

— Ти говориш за хората така, сякаш не си човек.

— Аз и подобните на мен сме нещо повече от хора… За останалия човешки род сме онова, което са ловците за дивите зверове в горите… Искаш ли и ти да бъдеш като нас… нещо повече от човек? Искаш ли да наситиш изцяло, напълно и безнаказано омразата, която къса сърцето ти след причиненото зло?

— Думите ти стават все по-странни… Не тая омраза в сърцето си — каза Джалма. — Когато един неприятел е достоен за мен, аз се бия с него, а когато е недостоен — го презирам… Затова не мразя нито смелите, нито страхливите.

— Предателство! — извика внезапно негърът и посочи към вратата, защото Джалма и индиецът, разговаряйки, се бяха отдръпнали в ъгъла на колибата.

След този вик Фарингея, когото Джалма не бе забелязал до момента, отметна рогозката, под която се криеше, измъкна камата си, метна се като тигър и с един скок се озова вън от колибата. Видя няколко войници, които предпазливо се прокрадваха, удари единия със смъртоносен удар, събори други двама и изчезна сред развалините.

Това стана толкова бързо, че когато Джалма се обърна, за да разбере защо вика негърът, от Фарингея нямаше и следа. Неколцина войници застанаха на вратата и насочиха пушките си срещу Джалма и тримата Удушвачи, а другите се спуснаха след Фарингея.

Негърът, малаецът и индиецът разбраха, че е излишно да се съпротивляват, пошушнаха си бързо нещо и протегнаха ръце за въжетата, които носеха войниците.

В този момент в колибата влезе холандският капитан, който командуваше отделението.

— А онзи? — каза той и посочи Джалма на войниците, които привършваха с връзването на тримата фансегари.

— Всеки по реда си, г-н капитан — каза един стар сержант — ще стигнем и до него.

Джалма стоеше вцепенен от почуда и изобщо не разбираше какво става наоколо. Но щом видя, че сержантът и двамата войници се канят да вържат и него, той ги отблъсна с неприязън и отиде при офицера до вратата.

Войниците не очакваха, че ще срещнат съпротива и се дръпнаха неволно назад, смаяни от благородния и достоен поглед на сина на Каджа-Синг.

— Защо искате да ме вържете? — извика Джалма на индуски пред офицера, който разбираше езика, тъй като отдавна служеше в холандските части по тези места.

— Защо искат да те вържат ли, нещастнико? Защото си от бандата на тези убийци… А вие, какво — обърна се офицерът към войниците на холандски, — страхувате ли се от него? Вържете го… Вържете първо ръцете му, а после сложете една примка около врата му!

— Лъжете се — хладнокръвно каза Джалма с достойнство, което учуди офицера. — Тук съм само от четвърт час и не познавам тези хора. Надявах се да намеря един французин…

— Искаш да кажеш, че не си фасенгар? И кого мислиш, че ще измамиш?

— Фасенгари ли? — извика Джалма с толкова естествено отвращение, че офицерът даде знак на войниците, които отново се канеха да вържат сина на Каджа-Синг, да спрат, — та това са хора от ужасната банда на убийците!… А вие ме обвинявате, че съм техен съучастник… В такъв случай, аз съм спокоен, господине — каза младият момък и сви рамене с презрителна усмивка.

— Не е достатъчно да бъдеш спокоен — поде офицерът, — благодарение на разкритията, вече знаем по какви тайнствени знаци се разпознават фансегарите.

— Господине, повтарям, че изпитвам огромно отвращение към тези убийци и дойдох тук, за да…

Негърът прекъсна Джалма и с безумна радост съобщи на офицера:

— Ти каза, че синовете на доброто дело се разпознават по знаците, които носят по тялото си. Часът ни удари и ние ще наденем примката на врата си. Много често сме мятали въжето на онези, които не служат на доброто дело… Прегледайте ръцете ни, прегледайте ръцете и на този млад момък.

Офицерът не разбра правилно думите на негъра и рече на Джалма:

— Очевидно, ако нямаш тайнствени знаци, както каза негърът, ние ще се уверим в това. А ако успееш да ни дадеш удовлетворително обяснение за присъствието си тук, след два часа ще бъдеш освободен.

— Не ме разбра — каза негърът на офицера, — принц Джалма е от нашите, защото на лявата си ръка носи името на Бохвания…

— Да, и той е син на доброто дело — добави малаецът.

— И той е фасенгар като нас — каза индиецът.

Тримата се бяха подразнили от отвращението, което Джалма демонстрира по отношение на фансегарите и смятаха, че е въпрос на чест да заявят, че синът на Каджа-Синг принадлежи към отвратителната им общност.

— Какво ще кажеш? — попита офицерът Джалма.

Той повдигна презрително рамене, запретна дългия си широк ляв ръкав и показа разголената си ръка.

— Каква наглост! — извика офицерът.

И наистина, от вътрешната страна на ръката, между китката и лакътя бе изписано с индуски букви името на Бохвания. Офицерът се втурна към малаеца, разголи ръката му, видя същото име и същите знаци, но не се задоволи с това и провери негъра и индиеца.

— Нещастнико! — викна той и се върна вбесен при Джалма, — ти си по-гнусен от съучастниците си. Вържете го като страхлив убиец — каза той на войниците, — като страхлив убиец, който лъже преди да умре, защото вече не му е писано да живее дълго.

Смаян и уплашен, Джалма беше втренчил очи в злополучните белези и не можеше нито да продума, нито да помръдне: блъскаше си ума над това непонятно нещо.

— Ще посмееш ли да отречеш този знак? — попита го офицерът с негодувание.

— Не мога да отрека онова, което виждам… и което съществува — каза Джалма съкрушен.

— Добре, че най-сетне си призна, нещастнико — рече офицерът, — а вие, войници, си отваряйте очите, защото отговаряте за всички.

Джалма реши, че е станал жертва на някакъв невероятен кошмар, престана да се съпротивлява и се остави безпрекословно да го завържат и подкарат. Офицерът се надяваше, че ще успее да намери Фарингея из развалините с една войскова част, но напразно го търси. След един час той пое за Батавия, където вече бяха пристигнали арестуваните и тяхната охрана.

Няколко часа след тези събития г-н Жозюе Ван Даел довърши дългия си доклад до г-н Родин в Париж по следния начин: „… Обстоятелствата бяха такива, че просто нямах друг избор. Казано накратко, това е едно малко зло в името на голямото добро. Трима убийци са предадени на правосъдието, а временното арестуване на Джалма ще бъде само повод да блесне още по-силно невинността му.

Още сутринта отидох при управителя да се застъпя за нашия млад принц. Казах му, че тъй като тези злодеи попаднаха в ръцете на властта благодарение на мен, може да ми се окаже признателност, като се направи всичко възможно да излезе наяве невинността на принц Джалма, който и без това заслужава съчувствие заради нещастията си и благородните си качества. Обясних, че когато вчера побързах да дойда и да съобщя на управителя къде се укриват фансегарите, изобщо не съм предполагал, че ще заварят там осиновеното момче на генерал Симон, на този превъзходен човек, с когото от известно време поддържам най-почтени отношения. Впрочем, на всяка цена трябва да се разкрие необяснимата случайност, която постави Джалма в това опасно положение. Добавих, че съм напълно уверен в неговата невинност и не моля за никакво снизхождение. Той ще прояви достатъчно смелост и достойнство, за да изчака в затвора деня на правосъдието.

Всъщност, аз казвам самата истина и нямам никакви угризения по отношение невинността на Джалма.

Управителят ми отговори, както очаквах, че той също е убеден в невинността на младия принц и че ще положи особени грижи за него, но че трябва да се изчака съдът, защото той е единственото средство, което може да докаже неоснователността на обвинението и да разкрие по какъв невероятен начин тайнственият знак се е оказал на ръката на Джалма… Контрабандистът Махал, единственият, който може да осветли правосъдието по този въпрос, след един час ще напусне Батавия, за да се качи на кораба «Руитер» и да отплава за Египет. Той ще пренесе и този дълъг доклад, защото последното прибиране на писмата за Европа беше снощи. Но преди да го завърша, исках да се видя с управителя тази сутрин.

И така, принц Джалма е задържан насилствено тук за един месец. Изпусне ли удобния случай с «Руитер», практически ще бъде невъзможно да пристигне във Франция преди 13 февруари идната година.

Както виждате, вие ми заповядвате, а аз сляпо изпълнявам съобразно средствата, с които разполагам, като се интересувам единствено от целта, която ще ги оправдае, защото вие казахте, че това дело е изключително важно за обществото. Във вашите ръце аз бях такъв, каквито трябва да бъдем в ръцете на настоятелите си — оръдия. Защото в името на Бога настоятелите ни правят от нас и от волята ни трупове[1]. Впрочем, нека ги оставим да отричат нашето разбирателство и нашата сила: времената са ужасни, но се менят само събитията, а ние — ние не се променяме.

Послушание и смелост, тайна и търпение, хитрост и дързост, разбирателство и преданост помежду ни и за нас — чието отечество е светът, семейството са нашите братя, а царица ни е Рим.

Ж.В.Д.“

Към десет часа сутринта контрабандистът Махал пое със запечатания доклад към кораба „Руитер“. След един час той бе удушен по фансегарски и тялото му бе скрито в тръстиките край един пуст бряг, където бе отишъл да вземе ладийката си, за да се добере до кораба. Когато след тръгването на парахода най-сетне откриха трупа на контрабандиста, г-н Жозюе, напразно търси дългото писмо, което му бе предал. Не се намери и писмото, което Махал трябваше да връчи на капитана на „Руитер“, за да бъде настанен като пътник.

И накрая, всички разследвания и издирвания, извършени из цялата страна, останаха без последствия. На остров Ява никога повече не видяха опасния главатар на Удушвачите.

[1] Известно е, че учението на пасивното и неограничено послушание, главна основа на Исусовото общество, се заключава в страховитите думи на умиращия Лойола: Всеки член на обществото ще бъде в ръцете на своите настоятели като труп. Perinde ас cadaver. ↑

IV част
Кардовилският замък

I глава
Господин Родин

Изминаха три месеца от деня, в който Джалма бе затворен в Батавия, обвинен, че принадлежи към сектата на фансегарите или Удушвачите. Във Франция, в началото на февруари 1832 година, в Кардовилския замък — едно старо феодално имение, разположено по високите планини на Пикардийския бряг недалеч от Сен-Валери, опасното крайбрежие, където почти всяка година изчезват много кораби и хора вследствие на силните северозападни ветрове, които правят толкова опасни пътуванията през Ламаншкия проток — се разигра следната сцена.

През стените на замъка нахлуваше бученето на силната буря, разфучала се през нощта. От време на време ужасен, сякаш топовен гърмеж проехтяваше в далечината и крайбрежието повтаряше екота му. Морето се блъскаше като обезумяло във високите скали, край които се издигаше старата крепост… Беше около седем часът сутринта. Слънцето още не огряваше прозорците на голямата стая на долния етаж на замъка. Там една около шестдесетгодишна жена с честно и добродушно лице, облечена богато като пикардийските земевладелци седеше и макар да беше толкова рано, вече шиеше на светлината на лампата. Встрани край една голяма маса се бе настанил мъжът й, който разпределяше и прибираше в малки торбички мостри от пшеница и ечемик. Лицето на този белокос човек бе умно и открито, излъчващо здрав разум и последователност, премесени с малко селска хитрост. Беше облечен с връхна дреха от зелено сукно и обут с големи кожени червени ловджийски ботуши, които скриваха наполовина панталоните му от червено кадифе. Разбеснялата се навън страшна буря придаваше още повече интимност на тихата семейна идилия. Силният огън в голямото огнище от бял мрамор пръскаше отблясъците си по старателно излъскания одър. Стаята беше нагиздена с губери и завеси от старо персийско платно, с китайски рисунки по стените и най-различни пъстри украшения над вратите. Навън бурята бушуваше, от време на време вятърът се вмъкваше през комина или разклащаше капаците на прозорците. Мъжът, който се занимаваше с мострите от семената, беше г-н Дюпон — управител на земите на Кардовилския замък.

— Света Богородице, каква страшна буря — каза жената. — Настойникът на княгиня Сен-Дизие ни съобщи, че г-н Родин ще дойде тази сутрин. Ужасно време е избрал.

— Такива бури не са рядкост. Ако г-н Родин никога не е виждал разярено море, днес ще има възможност да се наслади на гледката.

— Защо ли пристига тук този г-н Родин?

— Бога ми, не зная. Настойникът на княгинята ми писа да го посрещнем с голяма почит и да му се подчиняваме като на господарите си. Той си знае защо пристига, а моята работа е да изпълнявам заповедите му, защото идва от страна на княгинята.

— Мен ако питаш, би трябвало да е от страна на госпожица Адриана, тъй като след смъртта на баща й граф-дук Кардовилски, земята е нейна.

— Да, но княгинята е нейна леля. Настойникът се грижи за работите на госпожица Адриана, така че е все едно дали идва от нейна страна или от страна на княгинята.

— Може би г-н Родин е решил да купи земята. Но онази дебела госпожа, която преди осем дни дойде от Париж специално да разгледа замъка, явно има голямо желание да го притежава.

Управителят се засмя лукаво на тези думи.

— Защо се смееш, Дюпон? — попита го жена му, която не се отличаваше с остроумие и проницателност.

— Смея се, защото си спомних как изглеждаше онова дебело едро женище. По дяволите, да имаш такова лице и да се казваш г-жа Света Гълъбица (madame de la Saiute Colombe). Боже мой, каква ти светица, каква ти гълъбица! Та тя е дебела като буре, гласът й е дрезгав, има бели мустаци като някой стар гренадир и веднъж я чух да казва на слугата си: „Хайде, симпатяго…“ И това нещо се нарича Света Гълъбица!

— Не си прав, Дюпон! Човек не избира сам името си… Освен това, госпожата не е виновна, че има брада.

— Да, но е виновна, че се казва Света Гълъбица. Да не мислиш, че това е истинското й име! Ех, бедна моя Катерино, по всичко личи, че си глупава…

— Ти пък, мой Дюпон, не можеш да не се подиграваш на хората. Жената беше много почтена… Веднага, щом пристигна, попита къде е параклисчето на замъка, за което й бяха говорили. Дори каза, че ще го поукраси… А когато й обясних, че в селото няма църква, тя се натъжи, че хората са без свещеник.

— Ех, боже мой, та нали първото нещо, което правят всички богати жени, е да покажат, че са важни и благородни.

— Госпожа Света Гълъбица няма защо да се прави на важна, тъй като тя си е такава.

— Тя ли?

— Разбира се. Достатъчно беше да видиш как е облечена: с червена дреха и с хубави сини ръкавици като на владика. А под шапката си имаше руса перука. Носеше брилянтена игла, брилянтени обици, колкото палец, брилянтени пръстени на всички пръсти. Може ли една бедна жена да си наслага посред бял ден толкова брилянти.

— Добре, добре…

— И това не е всичко.

— Какво още?

— Непрекъснато ми говореше за дукове, за маркизи, за графове, за много богати господа, които й ходят на гости и са нейни приятели. А когато видя малкото павилионче в градината, което на времето прусите опожариха наполовина, а графът така и не нареди да го поправят, веднага ме попита какви са тези развалини. Отговорих й, че това е павилионът, който изгоря по време на съюзническите войни. „Ах, скъпа моя — извика тя, — съюзниците, тези добри съюзници, тези мили съюзници! На тях и на реставрацията дължа богатството си…“ Тогава си рекох, че без съмнение тя е някоя стара бежанка.

— Госпожа Света Гълъбица!… — извика Дюпон. — Ах, сиромашка жено, сиромашка жено…

— Ти пък като си бил три години в Париж, мислиш, че всичко знаеш.

— Остави тези работи, Катерино, че ще ме накараш да кажа някоя глупост. А има неща, които честните и добри жени като теб никога не бива да научават.

— Не знам какво искаш да кажеш, но недей да злословиш повече, защото в края на краищата г-жа Света Гълъбица може да купи земята и ти ще й бъдеш много благодарен, ако те задържи като управител, нали така?

— Да, така е… Остаряваме, Катерина! От двадесет години сме тук, а като повечето честни хора не заделихме нищо за старини, непосилно ще ни бъде сега да си търсим друга работа, пък може и да не намерим… Най-мъчно ми е, че госпожица Адриана продава земята си. По всичко личи, че тя иска да я продаде, а княгинята не е съгласна.

— Мили боже, не ти ли се струва странно едно съвсем младо момиче като госпожица Адриана да разполага с толкова голям имот?

— Че какво странно има? Госпожицата няма нито баща, нито майка й е господарка на имота си. Освен това е доста умна глава. Спомняш ли си онова лято преди десет години, когато господин графът я доведе тук? Ама че дяволче беше! И каква хитрост, какъв поглед! Още тогава й играеха очите…

— Наистина, госпожица Адриана още тогава имаше нещо в погледа си… И някакво необичайно за годините си изражение.

— Ако е запазила онова, което обещаваше умното й, приятно личице, сега би трябвало да е доста хубавка, въпреки че цветът на косата й е малко съмнителен. Казано между нас, ако не беше от богат род, а някое сиромашко момиче, просто щяха да й казват червенокосата.

— Пак започваш да злословиш!

— Бог да ме пази от злословия по адрес на госпожица Адриана, защото видът й предвещаваше, че ще стане добра и хубава… Казвам, че е червенокоса, не за да я укоря, а точно обратното. Спомням си, че косата й беше толкова мека и лъскава, като позлатена, и тъй добре прилягаше на бялото й като сняг лице и на черните й очи, че човек едва ли би искал да бъде другояче. Този цвят на косата би загрозил всяка друга, но сигурно прави госпожица Адриана още по-привлекателна, с нея лицето й наистина става като на дяволче.

— За дяволчето си прав. Такава си беше… Току тичаше в градината, ядосваше възпитателката си, катереше се по дърветата, всичко обръщаше наопаки.

— Съгласен съм, че госпожица Адриана е жив дявол. Но какъв ум има, какво благородство и какво сърце носи.

— Че е добра, добра е. Веднъж реши да даде шала си и съвсем новичката си мироносова рокля на едно сиромашко момиче, а тя се върна в замъка по фуста и с голи ръце…

— Ти все сърцето гледаш. Ами умът… Ех, какъв ум.

— Да, ужасен ум, затова зле ще свърши. По всичко личи, че в Париж прави разни неща, които…

— Какви неща?

— Е, не смея…

— Кажи, да чуем…

— Е, добре — рече добрата жена, като явно се смущаваше, запъваше и свенеше да разказва подобни ужаси. — Казват, че госпожица Адриана никога не стъпва в църква, че живее сам-самичка в един идолопоклоннически храм край градината около замъка на леля си, че я обслужват маскирани жени, които я обличат като богиня, а тя по цял ден ги ругае, защото се напива… Да оставим настрана, че всяка нощ свири на златна тръба, което безкрайно огорчава и натъжава клетата й леля, графинята.

На това място управителят се разсмя с цяло гърло и прекъсна жена си:

— Какви ги говориш? Кой ти разказа всичко това за госпожица Адриана?

— Жената на Роне, която ходи в Париж да търси дете за кърмене. Отишла в двореца Сен-Дизие да се види с кръстницата си г-жа Гривоа… нали я знаеш, първата камериерка на г-жа княгинята… Та тя й разправила всичко това. Няма съмнение, че знае всичко, защото е вътрешен човек.

— Да, зная я — и нея си я бива! Преди беше свястна, но сега се държи като господарката си, преструва се на светица, на набожна, защото какъвто господарят, такъв и слугата. Самата княгиня на времето също не беше стока. Преди петнадесет години направо си беше лека жена. Помниш ли онзи хубавец, полковника, от войската в Абевил? Хусарският бежанец от Русия, на когото по време на реставрацията бурбоните дадоха един полк.

— Спомням си го, но едва ли е истина.

— За Бога, истината ти казвам! Полковникът прекарваше доста време в замъка и всички казваха, че са много близки с княгинята, която днес се прави на светица. Хубави времена бяха. Всяка вечер се канеха гости или се изнасяха представления. И какъв веселяк беше онзи полковник. Много го биваше за комедиите. Спомням си…

Жената не довърши. Една дебела слугиня, облечена по пикардски, влезе бързешком и каза на господарката си:

— Госпожо, отвън има един господин, който иска веднага да говори с господаря. Идва от Сен-Валери с пощенска кола и се казва господин Родин.

— Господин Родин! — възкликна управителят и стана. — Покани го да влезе.

След малко на вратата се появи г-н Родин. Както винаги, беше облечен съвсем простичко. Той поздрави много любезно управителя и жена му, която веднага излезе от стаята, след като мъжът й направи знак с очи. Бледото лице, почти липсващите му устни, малките змийски очички, прикрити наполовина от меките му горни клепачи и замърсените му, направо дрипави дрехи, придаваха доста несимпатичен вид на г-н Родин. Но когато беше необходимо, този човек дяволски умело успяваше да се представи за добродушен и искрен. Думите му ставаха толкова приятни и трогателни, че отвратителното впечатление, което създаваше в първия момент бавно избледняваше. В края на краищата той почти винаги здравата оплиташе наивния си събеседник в мрежите на сладките си, убедителни и настъпателни приказки, защото казват, че грозното и лошото омайват точно толкова, колкото хубавото и доброто… Почтеният управител смаяно изгледа човека пред себе си. Имайки предвид горещите препоръки на домакина на княгиня Сен-Дизие, той очакваше, че ще посрещне много по-представителен господин и затова му каза с нескрито учудване:

— Без съмнение, имам честта да разговарям с господин Родин.

— Да, господине… Ето още едно писмо от домакина на госпожа княгинята.

— Моля, господине, имайте добрината да се постоплите на огъня, докато прочета писмото. Времето е ужасно. Желаете ли нещо?

— Много сте любезен, драги мой, но след един час ще си вървя.

Докато г-н Дюпон четеше, Родин внимателно оглеждаше стаята, защото като всеки съобразителен човек, често си правеше справедливи и полезни заключения от някои външни белези, които в повечето случаи разкриват вкуса, навиците и слабостите на стопанина. Но този път любопитството му остана незадоволено.

— Чудесно, господине — рече управителят, довършвайки писмото. — Домакинът отново ми препоръча изцяло да се вслушам в заповедите ви.

— Моите заповеди са дребна работа. Няма да ви безпокоя дълго.

— За мен е чест, господине.

— Бога ми, зная, че сте много заети. Още като влезе в замъка, човек вижда реда и чистотата, които царят тук. Това показва, че много се трудите, драги ми господине.

— Ласкаете ме.

— Да ви лаская ли? Един беден и добродушен старец като мен никога не мисли за такива неща… Но да се върнем на думата си. Има ли тук стая, наречена зелената?

— Да, господине, стаята, в която работеше покойният Кардовилски дук.

— Ще имате ли добрината да ме заведете там?

— За съжаление, това е невъзможно, господине… След смъртта на графа и след описването на целия му имот, в тази стая заключиха много книжа в един шкаф и съдебните чиновници отнесоха ключовете в Париж.

— Ето ги — каза г-н Родин и извади един голям и един по-малък ключ, вързани заедно.

— А, това е друго нещо. Идвате да вземете книжата, така ли?

— Да, някои книжа, както и една малка дървена кутия със сребърен капак. Нали я знаете?

— Да, често съм я виждал на писалището на графа. Сигурно е в големия шкаф, от който имате ключ.

— А сега да обсъдим един друг въпрос. При вас е идвала така наречената госпожа Света Гълъбица, която се е представила за знатна дама и е искала да купи замъка. Всъщност на времето тя е била най-обикновена шивачка на шапки в Пале-Роял. Както виждате, говоря ви откровено.

— Не е възможно. Тя се хвалеше, че при нея ходят много знатни французи и чужденци.

— Нищо чудно няма в това, ходили са, за да й поръчат шапки за жените си. Както и да е, тя натрупа голямо богатство. Но на младини е била много жестока, за жалост, твърде жестока, за да спаси душата си. Сега обаче госпожа Света Гълъбица е поела по праведния път на изкуплението. Няма нищо по-достойно за уважение от едно искрено и трайно разкаяние… Но за да може наистина да спаси душата си, ще имаме нужда от вас, драги мой господин Дюпон.

— От мен ли? Че какво мога аз?

— Много неща. Вашето селце се намира на еднакво разстояние от двете енории и няма църква. Госпожа Света Гълъбица ще поиска да избере един от двамата изповедници и ще се допита до вас и до госпожа Дюпон, тъй като отдавна живеете тук…

— Нищо сложно няма. Даникурският свещеник е много добър човек.

— Тъкмо това не бива да казвате на госпожа Света Гълъбица.

— Защо?

— Напротив, ще трябва непрекъснато да й хвалите Роавилския свещеник от другата енория и да убедите любезната госпожа нему да повери спасението на душата си…

— Защо на него, а не на другия, господине?

— Ще ви кажа защо. Ако вие и госпожа Дюпон успеете да убедите госпожа Света Гълъбица да избере онзи, който ви казах, можете да сте сигурен, че ще останете тук като управител… Давам ви честната си дума. Аз изпълнявам обещанията си.

— Не се съмнявам, господине, че имате тази власт — каза Дюпон, убеден от тона на авторитетните му думи, — но ми се щеше да зная…

— Момент — прекъсна го Родин, — трябва и държа да работя открито и ще ви кажа защо настоявам да подкрепите искането ми. Много неприятно ще ми бъде, ако виждате в това някаква интрига. Става дума само за едно добро дело. Роавилският свещеник, за когото се застъпвам, е човек, поддържан от абат д’Егрин. Той е много беден, но се грижи за старата си майка. Ако се нагърби със спасението на госпожа Света Гълъбица, ще работи по-всеотдайно от всеки друг, защото е много ревностен и търпелив… Няма съмнение, че госпожата ще му дава по нещичко и по този начин ще подпомогне и майка му. Това е всичко. Когато разбрах, че тази жена иска да купи земята близо до енорията на покровителствувания от нас свещеник, веднага писах на господин маркиза. Той си спомни за вас и ме помоли да му направите тази дребна услуга, която не ще бъде безполезна, защото — повтарям и ще ви го докажа, имам възможността да ви задържа като управител.

— Вижте, господине — поде Дюпон след кратък размисъл, — вие сте много откровен, това ме задължава и аз ще ви отвърна със същото. Колкото обичат и почитат по тези места Даникурския свещеник, толкова се боят от Роавилския, за когото се застъпвате… Освен това…

— Какво?

— Освен това, казват…

— И какво казват?

— Казват, че той е йезуит.

При тези думи г-н Родин се разсмя толкова силно, че управителят се смая най-вече от странното му изражение.

— Йезуит!!! — повтаряше г-н Родин, окончателно развеселен. — Йезуит… Ах, скъпи господин Дюпон, та вие сте човек със здрав разум, с опит и ум. Как може да вярвате на подобни лъжи? Йезуит! Че има ли йезуити, особено в наше време! Защо се поддавате на дрънканиците на разни якобинци и защитници на стария либерализъм? Обзалагам се, че сте прочел това във вестник „Constitutional“.

— Въпреки това, господине, казват…

— Боже мой, какво ли не казват! Но умните и просветени хора като вас не се интересуват от клюки. Те се занимават най-вече със собствените си работи, без да навредят на никого и не рискуват за глупости доброто си място, което им осигурява прехрана до края на живота. Защото, честно ви казвам, ако не успеете да убедите госпожа Света Гълъбица да предпочете нашия свещеник, със съжаление ще ви заявя, че няма да останете управител тук.

— Но, господине — каза нещастният Дюпон, — аз няма да съм виновен, ако госпожата чуе, че хвалят другия свещеник и предпочете него.

— Да, но ако се намерят и други отдавнашни жители по тези места, хора, достойни за пълно доверие, с които тя ще се вижда всеки ден и които ще й говорят добри неща за покровителствувания от нас свещеник и лоши — за другия, тогава тя ще предпочете нашия и вие ще останете управител.

— Да, господине, но това е клевета… — извика Дюпон.

— Ах, драги господин Дюпон — тъжно каза Родин с престорена обида. — Нима допускате, че ви подстрекавам да извършите нещо гнусно? Правя ви просто едно предложение. Вие искате да останете управител на тази земя и аз ви предлагам средството, сигурното средство… Ала ще трябва сам да си помислите и да решите.

— Но, господине…

— Още една дума, или… по точно още едно условие. То не е по-малко важно от първото. За съжаление, има божии служители, които злоупотребяват с възрастта и отслабналия ум на покаяниците си, като се възползуват от тях за свои или чужди цели. Сигурен съм, че нашият свещеник не е способен на такава низост. Но тъй като нося отговорност, както и вие, спомагайки ни да го предпочете, бих искал два пъти в седмицата подробно да ми описвате всичко, което забележите в характера, навиците, контактите и дори четивата на госпожа Света Гълъбица, защото знаете, че влиянието на един изповедник се проявява в цялостния начин на живот. Ще ми се да бъда напълно осведомен за поведението на моя свещеник, без той да подозира. И ако нещо недостойно ви направи впечатление, веднага трябва да ми го съобщите писмено.

— Но това е шпионаж, господине… — извика клетият управител.

— Ах, драги мой господин Дюпон! Бива ли да наричате с такива думи най-святата и най-присъщата за човека склонност — доверието. Та аз не искам от вас нищо друго, освен доверително и с най-малки подробности да ми описвате всичко, което става тук. При тези две пряко свързани условия, вие оставате управител. Ако не желаете, с голямо, с огромно съжаление ще бъда принуден да предоставя на госпожа Света Гълъбица друг управител.

— Умолявам ви, господине — каза нажалено Дюпон, — бъдете великодушен и не ми поставяйте условия. Аз и жена ми си изкарваме прехраната тук, а сме много стари, за да си намерим работа другаде. Не заплашвайте честността на един четиридесетгодишен човек със страх и сиромашия, защото те са много лоши съветници…

— Скъпи господин Дюпон, вие сте възрастен човек. Помислете си и след осем дни ще ми дадете отговор.

— Господине, имайте милост…

Разговорът бе прекъснат от силен гърмеж, който ехото повтори, а след това се разнесе още един.

— Топовни изстрели! — извика Дюпон и подскочи. — Това са топовни изстрели на кораб, който иска помощ или търси кормчия.

— Мъжо — развика се току-що влязлата жена на управителя, — от терасата се виждат един параход и един кораб с пречупени мачти… Вълните ги тласкат към брега. Тримачтовият кораб гърми за помощ… Погубени са.

— Това е ужасно. И човек не може да направи нищо, нищо, освен да гледа корабокрушението — рече управителят, взе си шапката и се приготви да излезе.

— Не може ли да се окаже помощ на тези кораби? — попита г-н Родин.

— Помощ ли… Ако налетят на подземните скали, няма човешка сила, която да ги отърве. От равноденствието насам тук вече са потънали два кораба.

— С хората и стоката! Ужасно нещо — каза г-н Родин.

— За съжаление, в такава буря за пътниците няма почти никаква надежда — рече управителят на жена си, — но въпреки това ще отида на скалите с всички наши слуги и ще се опитаме да спасим някои от клетниците. Нареди да запалят камините в няколко стаи, приготви бельо, горни дрехи и силен чай… Не мисля, че ще успеем да помогнем на някого, но трябва да опитаме. Ще дойдете ли с мен, господин Родин?

— Бих изпълнил дълга си, ако можех да ви помогна с нещо, но възрастта и слабостта ми ме правят излишен на такова място — каза г-н Родин, който изобщо не искаше да се излага на опасности. — Жена ви ще има добрината да ми покаже зелената стая, за да взема необходимите неща и веднага тръгвам за Париж, защото много бързам.

— Добре, господине, Катерина ще ви заведе. — Сетне управителят се обърна към слугинята: — А ти кажи да ударят голямата камбана и нека всички мъже дойдат при мен в подножието на скалите с въжета и лостове.

— Мъжо, пази се!

— Целуни ме. Целувката ти ще ми донесе щастие — рече управителят и излезе тичешком, като викаше: — Бързо… Бързо, че вече може да не е останала и треска от корабите!

— Драга ми госпожо, ще имате ли добрината да ме заведете в зелената стая? — попита Родин съвсем безстрастно.

— Последвайте ме, господине — отвърна Катерина, бършейки сълзите си, защото много се боеше за мъжа си, чието безстрашие познаваше.

II глава
Бурята

Морето беснееше… Огромни тъмнозелени вълни се издигаха и снишаваха, очертавайки се върху червената ивица на хоризонта. Над нея виснеха натегнали, гъсти, черни като смола облаци. Някаква сивочервеникава маса, тласкана от силния вятър, се движеше по навъсеното небе. Бледото зимно слънце, забулено от грамадните облаци, хвърляше от време на време полегати лъчи върху бурното море и позлатяваше челата на най-високите вълни.

Един пояс от снежнобяла пяна вреше и се въртеше доста далеч от скалите, разпръснати покрай това опасно, разбунено крайбрежие. В средата на скалиста стръмнина се издигаше Кардовилската крепост и един слънчев лъч се отразяваше в прозорците й. Тухлените й стени и покривът от заострени плочи се врязваше в надвисналото небе. Голям кораб, чиито дрипи наместо платна бяха провиснали по остатъците от мачти, се носеше към брега. Ту се плъзваше над чудовищните грамади от вълни, ту потъваше в дълбочините между тях.

Светкавици продираха небето, а след тях отекваше глух тътен сред воя на бурята… Тези топовни гърмежи бяха последният зов на потъващия кораб, който неволно се носеше към брега. В същото време от изток на запад пътуваше един параход с ореол от черен кълбест дим. Той с всички сили се стараеше да не доближава брега и подводните скали оставаха от лявата му страна. Всеки миг корабът с пречупените мачти, тласкан към скалите от вълните и вятъра, трябваше да премине пред парахода.

Изведнъж една силна вълна наклони парахода на една страна. Втора огромна вълна заля кувертата. Коминът веднага рухна, главината се строши, едното колело на машината престана да работи… Следващата вълна още повече наклони парахода, причини му толкова повреди, че той повече не можеше да бъде управляван и бързо се понесе към брега по посока на тримачтовия кораб. Въпреки че беше по-отдалечен от подводните скали, вятърът и вълните го тласкаха по-бързо и дотолкова се доближи до парахода, че двата кораба всеки момент можеха да се сблъскат. Тази нова опасност окончателно ликвидира шансовете за оцеляване.

Тримачтовият кораб беше английски, казваше се „Белият орел“, идваше от Александрия, където бе натоварил пътниците, пристигащи от Индия и Ява през Червено море, сменили парахода „Руитер“, за да преминат Суецкия канал. На излизане от Гибралтарския проток „Белият орел“ бе спрян на Азорските острови и сега идваше оттам. Отиваше за Портсмут, когато го застигна северозападният вятър, развилнял се в Ламаншския проток.

Параходът се казваше „Вилхем Тел“ и идваше от Германия през Елба. Той отмина Хамбург и продължи за Хавър.

Тези два кораба, станали играчка на огромните вълни, тласкани от бурята и влачени от морската стихия, се носеха към скалите с ужасна бързина. Палубите им представляваха страховита гледка. За някои пътници смъртта беше неизбежна, защото морето се блъскаше в големите подводни скали по подножието на стръмните канари.

Капитанът на „Белият орел“, изправен в задната част на кораба и хванат за една строшена мачта, издаваше последните си заповеди с несломимо хладнокръвие сред кошмара на корабокрушението. Вълните бяха отнесли лодките. Корабът не се нуждаеше от управление. Единствената надежда за спасение, ако корабът не се разпаднеше, беше, щом доближат скалите, да закачат въже между тях и остатъците от плавателния съд и по него да се придвижат до сушата.

На палубата се тълпяха пътници, чиито крясъци и суетене още повече подсилваха общата паника. Някои, обезумели от ужас, се бяха вкопчили в откъртени от кораба дъски и чакаха смъртта си с тъпа безучастност. Други отчаяно кършеха ръце или се търкаляха по палубата и кълняха със страшна сила. Тук-там коленичили жени се молеха, други криеха лицата си с ръце, за да не видят зловещото приближаване на смъртта. Една млада майка, бледа като призрак, здраво стиснала в прегръдките си детенце, ходеше от моряк на моряк и молеше да го спасят, предлагайки им пълна кесия с жълтици и диаманти.

Това влудяващо поведение на пасажерите беше напълно противоположно на мрачното и мълчаливо подчинение, което моряците проявяваха към съдбата. Виждайки крайната, ужасна и неизбежна опасност, едни събличаха част от дрехите си и чакаха мига, в който с последно усилие ще се опитат да отърват живота си от яростта на вълните. Други се бяха отказали от всякаква надежда и посрещаха смъртта със стоическо спокойствие.

По тази палуба на мрачното и тъжно отчаяние се разиграваха трогателни или трагични сцени. Един млад, осемнадесет-двадесет годишен момък с черна коса и медно на цвят лице, със съвършено правилни, красиви черти наблюдаваше тази потресаваща картина с тъжно спокойствие, присъщо на хората, които често са се натъквали на големи опасности. Загърнат в наметало и легнал по гръб, той подпираше краката си на едно парче от мачта. В този момент нещастната майка, след като напразно бе молила няколко моряка и им бе предлагала парите си, видя момъка с медното лице, падна на колене пред него и му подаде детето си с неизразимо отчаяние. Младежът го взе, посочи й побеснелите вълни, поклати нажалено глава, но с един изразителен жест й се закле, че ще се опита да го спаси… Тогава младата майка, полудяла от надежда, започна да плаче и покри ръцете му със сълзи.

Малко по-нататък друг пътник от „Белият орел“ изглеждаше преизпълнен от милосърдие и състрадание. Беше на около двадесет и пет години, с ангелско лице и дълга руса, къдрава коса. Носеше черен редингот и бял нагръдник. Той се спираше при най-изнемощелите, ходеше от човек на човек и всекиму отправяше набожни думи, пълни с надежда или покорство пред съдбата. Ако човек го чуеше как насърчава и утешава със сладката си, нежна и милозлива реч, щеше да помисли, че за него или няма опасност, или той просто я пренебрегва. Върху благото му красиво лице бе изписано студено безстрашие и благочестив отказ от всички земни мисли. От време на време той вдигаше нагоре големите си сини очи, грейнали от признателност, любов и смирение, сякаш искаше да благодари на Бога, че го е подложил на това ужасно изпитание, в което всеки сърцат и смел човек може да се посвети на братята си и ако не да ги избави, то поне да умре с тях, като им посочи пътя към небето. С една дума, той приличаше на ангел, изпратен от Бога да смекчи ударите на неумолимата съдба.

Но каква странна противоположност! Близо до този момък имаше един човек, наподобяващ дявола. Покачен безстрашно на един остатък от предната мачта, за който се бе привързал с няколко въжета, той гледаше невъзмутимо ужасната сцена на палубата. Зловеща радост играеше по смуглото му лице с жълтеникав оттенък — цвят, свойствен за родените от бял и креолка. Беше само по риза и платнени панталони. На врата му завързан за връв, висеше тенекиен футляр като онези, в които войниците слагат документите си за уволнение. Колкото повече нарастваше опасността, колкото по-застрашаващо ставаше приближаването на тримачтовия кораб към скалите или към парахода (това ужасно сблъскване щеше да потопи и двата кораба преди да са стигнали подводните рифове), толкова повече се разгаряше радостта му и той изпадаше в див възторг. Сякаш със сатанинското си нетърпение ускоряваше предстоящата разруха. Ако човек го видеше как жадно се наслаждава на мъките, страданията и отчаянието, които се разиграваха пред очите му, щеше да помисли, че е проповедник на някое от онези божества, които в дивашките страни предвождат убийствата и кланетата.

За кратко време тласканият от вятъра и огромните вълни „Бял орел“ толкова се приближи до „Вилхем Тел“, че от кораба спокойно се различаваха пътниците, натрупани по палубата на парахода, останал без мачти и платна. Малко от тях бяха оцелели поне засега. Морските вълни, които отнесоха главината и строшиха едното колело на машината, бяха отвлекли и почти целия планшир от същата страна. Вълните влизаха през широката дупка, помитаха с голяма сила палубата и всеки път вземаха по някоя жертва. Между пътниците, опазили се от тази стихия, за да бъдат смазани от подводните скали или при сблъсъка на двата кораба, който ставаше все по-неотвратим, имаше групичка хора, будеща най-нежно и болезнено съчувствие. Един висок плешив старец със сиви мустаци стоеше на задната част на кораба, около тялото му имаше намотано въже, с което придържаше към себе си и стискаше здраво в прегръдките си две петнадесет-шестнадесет годишни момичета, загърнати в кожух от еленова кожа… До краката им стоеше голямо рижаво куче. То беше мокро до кости и лаеше ужасено срещу вълните. Момичетата се бяха прегърнали и изобщо не се обръщаха панически наоколо — очите им бяха обърнати към небето, изпълнени със страхопочитателно упование и надежда, сякаш очакваха някаква свръхестествена сила да ги спаси.

Внезапен страшен вик на ужас и отчаяние се разнесе едновременно и от двата кораба и заглуши воя на бурята. Параходът беше пропаднал между две вълни, а в същото време тримачтовият кораб, насочен към едната му стена с борда си, се издигна много високо от водната стихия и цяла секунда буквално вися над „Вилхем Тел“, преди двата кораба да се сблъскат.

Зрелището беше неописуемо страховито. Но по време на такива бързи като мисълта катастрофи понякога се забелязват мигновени сцени, сякаш осветени от блясъка на светкавица. Когато „Белият орел“, издигнат от вълните, се готвеше да връхлети „Вилхем Тел“, младият момък с ангелското лице и развятата руса коса се намираше на борда, готов да се хвърли в морето и да спаси някоя жертва… Изведнъж той съзря на палубата на парахода, над който се издигаше една огромна вълна, двете момичета, които умоляващо простираха ръце към него… Те като че ли го познаваха и го гледаха прехласнато, с благочестиво покорство.

Тези три същества се гледаха цяла секунда, въпреки кошмара на бурята и надвисналото корабокрушение… По лицето на младежа се изписа искрено и дълбоко съжаление, защото момичетата със сключени ръце му се молеха като на очакван избавител…

Поваленият от падането на една дъска старец лежеше на палубата.

За миг всичко изчезна. Един воден талаз тласна с огромна сила „Белият орел“ и „Вилхем Тел“ сред облак от вряща пяна.

По време на ужасното сблъскване между тези два исполина от дърво и желязо, които се разбиха един в друг и веднага потънаха, се чу само силен писък… писък на агония и смърт… писък на стотина човешки създания, които едновременно потъваха сред вълните…

Сетне всичко се скри…

Малко по-късно в бездната или по повърхността на вълните можеха да се видят остатъци от двата кораба и тук-там сгърчените ръце и бледите отчаяни лица на няколко нещастника, които се опитваха да стигнат крайбрежните скали, рискувайки да бъдат размазани от силата на вълните, разбиващи се в тях.

III глава
Избавените

Докато управителят отиваше към морския бряг, за да помогне на спасилите се от неизбежното корабокрушение, г-н Родин прибра от зелената стая нещата, които трябваше да занесе в Париж. След като прекара два часа в кабинета на покойния дук, без да се интересува от тревогите на хората в замъка, Родин се върна в стаята на управителя, граничеща с една голяма галерия. Но не намери никого. В ръцете си носеше малко дървено ковчеже със сребърни закопчалки, повредено от годините. От разкопчания му наполовина редингот се подаваше свитък от червен марокин. Г-н Родин постоя замислен известно време. Г-жа Дюпон, която се суетеше около приготовленията за избавените от бурята, влезе при него и прекъсна размислите му.

— Сега — каза г-жа Дюпон на една слугиня, — запали камината в съседната стая и остави там това греяно вино. Може би господин Дюпон скоро ще се върне.

— Е, драга госпожо — попита господин Родин, — има ли надежда някой от тези нещастници да се спаси?

— За съжаление не зная, господине, мъжът ми го няма от два часа… Много съм разтревожена. Той е изключително смел и неблагоразумен, когато се наложи да помага…

— Смел… до неблагоразумие — каза сякаш на себе си Родин, — това не ми харесва.

— Поръчах да донесат топли дрехи и силни напитки. Боже мой, стига да има полза от всичко това!

— Винаги трябва да се надяваме, госпожо. Много ми е мъчно, че годините и слабостта ми не ми позволиха да тръгна с вашия благороден мъж. Съжалявам също, че не мога да изчакам връщането му и да го поздравя, ако е успял, защото за нещастие трябва да се върна веднага. Минутите ми са преброени. Ще ви бъда много благодарен, ако наредите да запретнат колата ми.

— Добре, господине.

— Момент, скъпа, драга моя госпожо Дюпон… Вие сте твърде умна и разумна жена. Пред мъжа ви посочих пътя, по който може да задържи мястото си на управител на тази земя.

— Наистина ли? Колко съм ви благодарна! Ако не е тази служба, не знам какво би станало с нас, каквито сме остарели!

— Това обещание почива на две условия… Нищо работа… Той всичко ще ви разкаже…

— Ах, господине, вие сте нашият спасител.

— Много сте мила, госпожо… Но при две нищожни условия.

— И сто да са, господине, пак ще ги приемем. Нали разбирате, както нямаме средства… и ако не беше тази служба, какво щяхме да правим?

— В такъв случай разчитам на вас. Ще е от полза за мъжа ви. Гледайте да го убедите.

— Госпожо, госпожо… Господарят си иде… — викна една слугиня, втурнала се в стаята.

— Много ли хора има с него?

— Не, госпожо, сам е…

— Сам… Как така сам?

След малко г-н Дюпон влезе в салона. От дрехите му се стичаше вода. Беше завързал шапката за главата си с вратовръзката, за да не я отнесе вятърът. Ботушите му бяха пълни с бяла глина.

— Най-сетне, идваш си! Толкова се тревожех! — извика жена му и нежно го прегърна.

— Досега… се спасиха трима.

— Слава Богу, скъпи ми господин Дюпон — каза Родин, — усилията ви не са отишли напразно.

— Трима ли… Само трима… Боже мой! — рече Катерина.

— Трима бяха онези, които видях близо до Гоеландското заливче. Надявам се, че и на други що-годе достъпни места ще има още спасени.

— Прав си. За щастие по крайбрежието ни има и добри места.

— А къде са тези клетници, скъпи господине — попита Родин, който не тръгваше от любопитство.

— Изкачват се по скалистия бряг. Нашите хора им помагат. Не могат да вървят бързо, затова ги изпреварих да успокоя жена си и да се разпоредя. Първо, веднага трябва да се приготвят женски дрехи…

— Жени ли има между спасените?

— Има две момичета, петнадесет-шестнадесет годишни, почти деца. Доста са хубавки…

— Горките дечица! — каза Родин със съкрушено сърце.

— С тях е и онзи, който им спаси живота. За него може да се каже, че е герой!

— Герой ли?

— После ще ми разказваш. Сега облечи тази суха роба, че целия си вир-вода. На̀, пийни от греяното вино.

— Няма да откажа, защото премръзнах… Онзи, който спаси момичетата е герой. Смелостта му надмина всякакво въображение. С нашите хора тръгнахме оттук, слязохме по малката стръмна пътечка и се озовахме при Гоеландското заливче, което е заслонено донякъде от пет-шест грамадни скали, издадени в морето, от вълните. И какво намираме в дъното на заливчето? Двете момичета изпаднали в несвяст, с потопени във водата крака, но подпрени на една скала, сякаш някой ги е настанил там, след като ги е извадил от морето.

— Горките дечица, сърцето ти да се скъса — рече Родин и веднага по навик вдигна малкото си пръстче към дясното око да избърше една въображаема сълза.

— Най-голямо впечатление ми направи приликата им — продължи управителят. — Човек трябва дълго да ги гледа, за да ги различи една от друга.

— Сигурно са близначки — каза г-жа Дюпон.

— Едното от клетите създания стискаше в сключените си ръце бронзов медальон, окачен на шията му на бронзова верижка.

Г-н Родин обикновено стоеше много прегърбен. Но щом чу тези думи се изопна като струна и лека червенина се разля по безкръвните му бузи. За всеки друг човек тези реакции биха били дори незначителни, но при г-н Родин, който дълги години потискаше и скриваше всичките си вълнения, те изразяваха истинско смайване. Той се приближи до управителя и му каза с поизменен глас, но съвсем хладнокръвен тон:

— Това най-вероятно е някакъв религиозен символ… Не видяхте ли какво беше написано на медальона?

— Не, господине… Не ми дойде на ум.

— Казвате, че тези момичета много си приличат, така ли?

— Да, господине… Човек не може да ги различи. Сигурно са сираци, защото бяха облечени в черно.

— Аха! Облечени в черно — рече Родин и отново се развълнува.

— Уви, толкова малки, а вече сирачета! — поде г-жа Дюпон, бършейки сълзите си.

— Пренесохме ги на едно място, където пясъкът е сравнително сух. Докато се оправяхме с тях, видяхме, че зад една скала се подава глава на човек. Той се опитваше да се изкачи с една ръка. Нашите хора му се притекоха на помощ тъкмо навреме, защото беше останал без сили и падна изтощен в ръцете им. Той е героят. Не стига, че бе спасил двете момичета с чудесата си от храброст, но се върнал към брега, блъскан от вълните, да спасява трети човек… Ала силите му се изчерпали. Ако не бяхме ние, стихията щеше да го повлече.

— Наистина, това е голямо геройство.

Свел глава, г-н Родин се правеше, че не слуша разговора. Но колкото повече мислеше, толкова повече растеше тревогата му. Спасените момичета бяха на петнадесет години, облечени в черно, толкова си приличаха, че не можеха да се различат една от друга, едното носеше на шията си бронзов медальон. Той вече не се съмняваше, че това бяха дъщерите на генерал Симон. Как ли са попаднали двете сестри сред корабокрушенците? Как ли са излезли от затвора в Лайпциг? Защо не са му съобщили за това? Дали не са избягали? А може би са пуснати? Как така не са го известили? Тези второстепенни мисли, връхлитащи г-н Родин, чезнеха пред факта: дъщерите на генерал Симон са тук. Постигнатото с толкова усилия от него беше разрушено.

— Като ти разказвам за спасителя на двете момичета — рече управителят на жена си, без да забележи, че г-н Родин се е вглъбил, — да не си помислиш, че той е някой Херкулес. Лъжеш се. Толкова е млад, че прилича на дете с хубавото си кротко лице и дългата си руса коса… Оставих му връхната си дреха, защото беше само по риза, с къси черни панталони и черни ленени чорапи… Това ми се видя странно.

— Наистина, моряците не се обличат така.

— И въпреки, че корабът, с който пътуваше, беше английски, мисля, че той е французин, защото говори френски като мен и теб. Очите ми се насълзиха, когато момичетата се свестиха. Щом го видяха, паднаха на колене пред него, гледаха го с благоговение и му благодаряха, сякаш благодарят Богу. След това се поогледаха наоколо, търсейки някого, размениха си една-две думи, прегърнаха се и се разплакаха.

— Боже мой, какво нещастие! Колко ли жертви има?

— Преди да си тръгнем, морето вече бе изхвърлило седем трупа, части от човешки тела и дъски. Съобщих на митничарите, те цял ден ще стоят там. Ако се появят и други оцелели корабокрушенци, ще ги изпратят тук. Тихо, като че ли се чуват гласове… Да, това са спасените.

Управителят и жена му се втурнаха към вратата на салона, водеща към дълъг коридор. През това време г-н Родин нервно гризеше плоските си нокти и чакаше тревожно и ядосано да дойдат спасените. След малко пред очите му се разкри трогателна картина.

В другия край на почти тъмния, осветен само от няколко сводести прозорци коридор се зададоха трима души, водени от един селянин. Това бяха двете момичета и безстрашният момък, който им спаси живота. Роз вървеше от дясната, а Бланш от лявата страна на спасителя си, който едва крачеше, леко подпрян на раменете им. Макар да бе навършил двадесет и пет години, лицето му младееше. Дългата му, пепеляворуса коса, разделена на път, беше лъскава и влажна и падаше върху яката на широкото черно наметало, с което бе загърнат. Трудно бе да се опише почтената красота на това бледо, красиво лице, чисто като най-съвършените произведения на Рафаеловата четка. Само този художник би могъл да предаде тъжната хубост на обаятелното му лице, прелестта на небесния му поглед, ясен и син като погледа на ангел.

Имаше и нещо, което помрачаваше гледката… Над русите му вежди от много месеци се бе врязала една тънка резка, разсичаща хубавото му чело с червен белег. Ръцете и краката му имаха следи от разпъване и той вървеше толкова трудно, защото изподраните от скалите рани се бяха отворили, докато спасяваше потъналите.

Този млад момък беше Гавриил — свещеникът-мисионер в чужбина, осиновеният син на жената на Дагоберт. Освен свещеник, той бе и мъченик, защото и в наше време има мъченици, както по времето на Цезарите, които хвърляха първите християни на лъвовете и тигрите от амфитеатрите. И в наши дни децата на обикновените хора, които носят в себе си геройската и безкористна преданост, вдъхновени от достопочтеното призвание, смело и искрено отиват по всички краища на света да проповядват своята вяра и да посрещат мъките и смъртта с чистосърдечна готовност. Колко жертви са дали те на идолопоклонниците сред пустините на двата свята, без някой да ги види или да узнае за тях, за тези безименни войници на кръста, които имат само вяра и безстрашие, а когато се върнат, облагите и висшите духовни санове остават недостъпни за тях. Багреницата и митрата никога не покриват нараненото им чело и обезобразените им крайници. Те умират забравени, както обикновените воини[1].

Щом дойдоха на себе си и видяха, че могат да се изкачват по скалите, дъщерите на генерал Симон от признателност не позволиха на друг да се погрижи за онзи, който преди малко ги бе спасил от сигурна смърт.

От черните дрехи на Бланш и Роз се стичаше вода. По съвсем пребледнелите им лица бе изписана дълбока скръб. По страните им още личаха скорошните сълзи. С премрежени и сведени очи сирачетата трепереха от вълнение и студ и с отчаяние мислеха, че вече няма да видят своя водач и приятел Дагоберт. Гавриил му бе протегнал ръка, за да му помогне да се изкачи по високия бряг, но и двамата бяха много изтощени и една вълна завлече войника навътре в морето.

Появяването на Гавриил стана следващата причина да се развълнува Родин, който наблюдаваше всичко отстрани. Но този път той се зарадва, щом видя спасилия се мисионер. Неприятното чувство, което изпита, когато зърна дъщерите на генерал Симон, се поуталожи. (Нека не забравяме, че според плановете на г-н Родин Гавриил трябваше непременно да бъде в Париж на 13 февруари).

Управителят и жена му, разчувствувани от вида на двете сирачета, бързо тръгнаха към тях.

— Господарю, господарю! Добра новина — извика един дотичал в стаята слуга. — Още двама корабокрушенци са спасени!

— Слава богу! Благословен да е Бог! — каза мисионерът.

— Къде са? — попита управителят и се втурна към вратата.

— Единият може да върви и идва след мен с Юстин, който го води. Другият се удари в скалите и сега го пренасят на носилка от клони.

— Ще се разпоредя да го настанят в другия салон — каза на излизане управителят. — А ти, жено, се погрижи за момичетата.

— А къде е онзи, който може да върви? — попита жената на управителя.

— Ето го — каза селянинът и посочи един мъж, който бързо се зададе в края на коридора. — Въпреки че е стар и ранен, като разбра, че двете момичета са спасени и се намират тук, толкова се разбърза, че се изпотих, докато го настигна.

Селянинът едва бе успял да довърши думите си, когато Роз и Бланш скочиха и едновременно се спуснаха към вратата. Там почти се сблъскаха с Дагоберт. Войникът беше като онемял, падна на колене пред прага и простря ръце към дъщерите на генерал Симон. В това време Сърдитко застана пред тях и започна да ближе ръцете им. Но Дагоберт не можа да издържи на вълнението. Когато стисна в прегръдките си двете момичета, главата му клюмна назад и ако не бяха селяните да го подхванат, щеше да падне по гръб. Сирачетата тръгнаха да придружават припадналия Дагоберт, когото пренесоха в една съседна стая, въпреки че жената на управителя ги молеше да не напрягат повече силите си.

Когато Родин видя войника, лицето му се сгърчи, защото той беше уверен, че водачът на дъщерите на генерал Симон е мъртъв.

Изнемощелият от умора мисионер се бе отпуснал на едно канапе и още не бе видял Родин.

Една нова личност — мъж със смугло жълтеникаво лице, влезе в стаята, придружен от един селянин, който му посочи Гавриил. Беше облечен със селски дрехи, които му бяха дали на брега. Той се приближи до мисионера и му каза на френски, но с акцент.

— Току-що донесоха принц Джалма… Първата му дума беше да повикаме вас.

— Какво каза този човек? — извика Родин и пристъпи към Гавриил.

— Господин Родин! — извика мисионерът и се дръпна от изненада.

— Господин Родин! — извика и другият спасен и повече не свали очи от кореспондента на Жозюе.

— Вие сте тук, господине — каза Гавриил и се приближи до Родин със страхопочитание.

— Какво каза този човек? — повтори Родин с променен глас. — Не произнесе ли името на принц Джалма?

— Да, господине, принц Джалма пътуваше с английския кораб, който идваше от Александрия и който потъна. Беше спрял на Азорските острови, където се намирах и аз. Корабът, на който се качих в Карлстън бе принуден да остане там поради сериозни повреди и затова се прехвърлих на „Белият орел“, където беше и принц Джалма. Пътувахме към Портсмут, откъдето имах намерение да се върна във Франция.

Родин не прекъсна Гавриил. Новият удар парализираше мислите му. Най-сетне, пряко сили, той успя да попита Гавриил:

— Знаете ли кой е този принц Джалма?

— Един млад, много добър и много смел момък. Син на индийски цар, на когото англичаните са отнели земите — после мисионерът се обърна към другия спасен с искрена заинтересованост: — Как е принцът? Опасни ли са раните му?

— Много са тежки, но не са смъртоносни — рече другият.

— Слава Богу — каза мисионерът на Родин, — нали разбирате, и той е от потъналия кораб.

— Много добре — отвърна кратко и важно Родин.

— Ще ида при него — каза Гавриил смирено. — Няма ли да ми заповядате нещо?

— Ще можете ли след два-три часа да тръгнете, въпреки че сте уморен?

— Щом трябва…

— Трябва. Ще тръгнете с мен.

Гавриил се поклони на Родин, който се тръшна изнемощял на един стол, а мисионерът излезе със селянина.

Жълтеникавият човек бе останал в един ъгъл на стаята, без Родин да го забележи. Това беше метистът Фарингея, единият от главатарите на Удушвачите, който избяга от хайката на войниците в развалините на Чанди. Той уби контрабандиста Махал и му взе доклада, написан от г-н Жозюе Ван Даел до г-н Родин и писмото, което трябваше да препоръча контрабандиста като пътник на „Руитер“. Фарингея побягна от колибата край развалините на Чанди, без Джалма да го види повече (за бягството му ще разкажем по-нататък). Принцът не знаеше, че той принадлежи към фансегарите и по време на пътуването го смяташе за свой съотечественик.

Родин седеше с втренчен, подивял поглед, с пребледняло от гняв лице, гризеше ноктите си и така и не забеляза метиса. А той се приближи до него мълчаливо, сложи ръка на рамото му и свойски му рече:

— Вие сте Родин, нали?

— Какво? — попита Родин разтреперан и бързо вдигна глава.

— Вие сте Родин, нали? — повтори Фарингея.

— Да… Какво искате?

— Вие живеете на улица „Milien des-Ursius“ в Париж, нали?

— Да, но какво искате?

— Засега — нищо, братко, после ще искам много.

И Фарингея се отдалечи с бавни крачки, а Родин изпадна в ужас, защото този човек, който не трепваше пред нищо, сега настръхна от зловещия поглед и мрачното лице на Удушвача.

[1] Винаги с умиление ще си спомням за края на едно писмо от преди две-три години, писано от един млад и мъжествен мисионер, син на бедни селяни от Веансе. То бе изпратено от Япония, адресирано до майка му и завършваше така: „Сбогом, мила моя мамо. Казват, че там, където ме изпращат, е много опасно… Молете се на Бога за мен и предайте на всичките ми добри съседи, че ги обичам и много често мисля за тях.“ Нима този добродушен поздрав, изпратен от недрата на Азия до бедните хора от едно малко селце във Франция, не е много трогателен в простосърдечието си?! ↑

IV глава
Към Париж

В Кардовилския замък се възцари дълбока тишина. Бурята утихна полека-лека и само в далечината се разнасяше глухият шум на вълните, които тежко се разбиваха в брега.

Дагоберт и сирачетата бяха настанени на горния етаж в топли и много уютни стаи.

Тежко раненият Джалма остана долу в един от салоните. По време на корабокрушението една разплакана майка му подаде детето си. Той напразно се мъчи да изтръгне нещастното същество от ръцете на сигурната смърт. Тези опити пречеха на движенията му и младият индиец беше почти смазан в скалите. Фарингея успя да го убеди в добронамереността си и остана при него да го пази.

След като поуспокои Джалма, Гавриил се прибра в отредената му стая, за да устои на думата си пред Родин, че след два-три часа ще бъде готов за път. Не си легна, но когато дрехите му изсъхнаха, той заспа на едно голямо кресло с висока облегалка пред силния огън в камината.

Сърдитко явно проявяваше пълно доверие към почтения замък, затова изостави вратата на Роз и Бланш и отиде да отпочине и да се постопли пред огнището, до което в един ъгъл бе заспал мисионерът. С полегнала върху изопнатите му крака муцуна кучето се наслаждаваше на пълното щастие след безбройните перипетии. Не можем да кажем със сигурност дали мислеше за клетия стар Смешльо, но явно го помнеше, защото започна безпричинно да хапе всички бели коне, които срещаше след смъртта на верния си другар, въпреки че никога преди това не бе нападал коне, каквито и да са на цвят.

След малко една врата срещу тази стая се отвори и двете сестри плахо влязоха вътре. Бяха отпочинали, станаха и се облякоха, но от известно време се безпокояха за Дагоберт, макар жената на управителя да им съобщи, че селският лекар не намира раната на войника за опасна. Затова те напуснаха стаята си с надеждата да научат нещо за Дагоберт от някой обитател на замъка.

Високата облегалка на старото кресло, в което спеше Гавриил, напълно го закриваше. Но сирачетата видяха спокойно разположения край креслото Сърдитко и помислиха, че там спи Дагоберт. Затова се приближиха, но за голямо тяхно учудване, намериха Гавриил. Те се вкамениха от изненада и не смееха да мръднат нито напред, нито назад, за да не го събудят. Дългата руса коса на мисионера беше изсъхнала и свободно се виеше около врата и раменете му, а бледото му лице се открояваше върху тъмночервената дамаска на облегалката. То изразяваше горчива мъка или защото сънуваше нещо тъжно, или защото не можеше да прикрие скръбта си в съня. Въпреки този тъжен израз, чертите му бяха запазили отпечатъка на ангелско смирение и изключителна привлекателност, защото няма нищо по-привлекателно от страдащата красота.

Двете момичета сведоха очи, изчервиха се и се спогледаха малко тревожно.

— Спи, сестрице — каза Роз тихо.

— Толкова по-добре… — прошепна Бланш и й направи някакъв жест, — така ще го разгледаме по-спокойно…

— Докато го водехме насам от брега не смеехме.

— Виж колко е смирено лицето му!

— Струва ми се, че това е човекът, който ни се явява насън.

— Който ни казваше, че ще ни закриля.

— И този път удържа на думата си.

— Но сега поне можем да го видим.

— Да, сега не е както в затвора в Лайпциг през онази тъмна нощ.

— Той пак ни спаси.

— Да не би той… Тази сутрин… С нас беше свършено.

— Но на сън лицето му се явява огряно от светлина.

— Да, почти ослепявахме от блясъка му.

— Пък и не беше тъжен.

— Защото тогава идваше от небето, а сега е на земята…

— А имаше ли такъв ален белег на челото си?

— Не, не… Щяхме да го забележим.

— И на ръцете си има белези от рани…

— Но щом е ранен, не може да бъде ангел, нали?

— Защо да не може, ако е попречил на злото или е помагал на някой застрашен от смърт като нас?

— Така е. Вероятно винаги се намира в опасност, когато отива на помощ при онези, които закриля.

— Жалко, че не си отваря очите.

— Погледът му е толкова добър и нежен!

— Защо ли по пътя не ни каза нещо за мама?

— Сигурно не е искал, защото не бяхме сами.

— Но сега сме сами…

— Нека го помолим да ни каже нещо за нея.

И сирачетата се спогледаха с очарователна сърдечност, прелестните им личица поруменяха, а моминските им гърди се разтуптяха под черните роклички.

— Права си… Да го помолим.

— Боже мой, сестрице, как бият сърцата ни — каза Бланш с пълната и съвсем справедлива увереност, че Роз изпитва всичко, което чувствува и тя, — сякаш ще ни се случи нещо хубаво.

Двете сестри се приближиха плътно до креслото, сключиха ръце и коленичиха отдясно и отляво на младия свещеник. Картината беше възхитителна. Те повдигнаха ангелските си личица към Гавриил и с много тих, крехък като възрастта си глас казаха:

— Гаврииле, говори ни за мама…

Мисионерът се размърда, поотвори очи и в просъницата гледката на двете момиченца с обърнати към него нежни лица, които шепнеха, му се видя приказна.

— Кой ме вика? — каза той, след като се събуди напълно и изправи глава.

— Ние.

— Ние, Бланш и Роз.

Сега беше негов ред да се изчерви, защото разпозна децата, които беше спасил от удавяне.

— Станете, сестри мои — каза той, — само пред Бога се коленичи.

Сирачетата го послушаха, веднага се хванаха за ръце и се изправиха от двете му страни.

— Вие знаете името ми? — рече той изумен.

— Да. Не сме го забравили.

— Кой ви го каза?

— Вие…

— Аз?!

— Когато дойдохте при нас от името на майка ни…

— Да ни кажете, че тя ви изпраща и че винаги ще ни закриляте.

— Аз ли, мои сестрици? — попита мисионерът в недоумение. — Лъжете се. Днес ви виждам за пръв път.

— А в сънищата?

— Да, спомнете си — в сънищата…

— В Германия… Преди три месеца за пръв път… Разгледайте ни по-добре…

Гавриил не можа да сдържи усмивката си пред чистосърдечието на Роз и Бланш, които искаха да му припомнят собствения си сън. Сетне още по-учуден продължи:

— Във вашите сънища?

— Разбира се. Когато ни давахте толкова умни съвети.

— Когато по-късно ни сполетя едно нещастие в затвора, ние си спомнихме вашите думи и те ни утешиха и насърчиха.

— Нали вие ни изведохте от затвора в Лайпциг през онази тъмна нощ. Не можахме да видим лицето ви.

— Аз?!

— Че кой друг, освен вас, ще дойде да помогне на нас и на стария ни приятел!

— Ние му казахме, че вие го обичате, защото той ни обича, но приятелят ни не искаше да повярва в ангелите.

— Пък и тази сутрин по време на бурята почти не се бояхме…

— Чакахме ви.

— Да, тази сутрин Бог беше милостив към мен и ме изпрати да ви помогна. Идвах от Америка, но никога не съм ходил в Лайпциг. Така че не аз съм ви извел от затвора. Кажете ми, мои сестрици — попита ги той кротко усмихнат, — за кого ме вземате?

— За един добър ангел, когото вече сме виждали насън и когото мама ни е изпратила от небето да ни закриля.

— Мили мои сестрици, аз съм само един беден свещеник и нищо повече… Няма съмнение, че случайно приличам на ангела, когото сте видели насън и когото само насън можете да видите, защото иначе ангелите са невидими.

— Ангелите са невидими! — възкликнаха сирачетата и се спогледаха натъжени.

— Не съжалявайте, мили сестрици — каза Гавриил и сърдечно хвана ръцете на двете момичета, — сънищата, както и всичко друго, идват от Бога. И тъй като в този сън е премесен споменът за майка ви, двойно трябва да му благодарите.

В това време вратата се отвори и на прага застана Дагоберт.

В простодушната си гордост, че са закриляни от ангел, до този момент двете сирачета не си спомняха, че жената на Дагоберт бе прибрала едно захвърлено дете, което се казваше Гавриил и беше свещеник и мисионер.

Селският хирург много грижливо бе превързал Дагоберт, въпреки упоритото му твърдение, че тази рана била „бял кахър“, както се изразяваше генерал Симон. Една черна лента покриваше наполовина челото му и го правеше още по-грозен. Когато влезе в салона и видя непознатия човек свойски да държи ръцете на Бланш и Роз, той се изненада. Дагоберт не знаеше, че мисионерът бе спасил сирачетата и се бе опитал да му помогне. Сутринта по време на бурята, блъскан от вълните, войникът не успя да разгледа добре Гавриил. А когато след корабокрушението намери двете сирачета в долния салон на замъка и припадна от умора, вълнение и болки, също не можа да види мисионера. Но щом старият войник завари Роз и Бланш толкова сближени с един непознат човек, посивелите му гъсти вежди започнаха да се мръщят под черната превръзка. В същия миг двете момичета се завтекоха, хвърлиха се в прегръдките му и синовно се притиснаха в него. Досадата му веднага се разпръсна, макар от време на време да мяташе по някой доста начумерен поглед към мисионера, чието лице не можеше добре да разпознае.

— Как е раната ти? — попита Роз. — Казаха ни, че за щастие не е опасна.

— Боли ли те още? — продължи Бланш.

— Не, деца мои… Селският „майор“ реши да ме измъчи с тази превръзка. Целият да бях насечен със саби, пак нямаше да се бинтовам така. Ще ме сметнат за мекушав старец. Тази рана е бял кахър и не искам да…

Войникът вдигна едната си ръка към превръзката.

— Не я пипай! — каза Роз и задържа ръката му. — Толкова ли сте безразсъден на вашата възраст!

— Добре, добре! Не ми се карайте, ще направя както вие искате и няма да закачам превръзката — после той придърпа сирачетата в единия ъгъл на салона, посочи им с очи младия свещеник и тихо попита: — Кой е господинът, който ви държеше за ръце, когато влязох? Прилича ми на свещеник. Чуйте ме, деца, трябва да се пазите, защото…

— От него ли! — извикаха Роз и Бланш и се обърнаха към Гавриил. — Ако не беше той, сега нямаше да те прегръщаме…

— Как! — възкликна войникът, изправи се бързо и изгледа мисионера.

— Той е нашият ангел-хранител… — поде Бланш.

— Той… Той ли ви… — Дагоберт не можа да продължи. С разтуптяно сърце и просълзени очи се втурна към мисионера, подаде му двете си ръце и преливащ от признателност рече: — Господине, на вас дължа живота на тези две момичета. Оттук нататък зная дълга си към вас. Това е всичко, което ще ви кажа… но после се сети нещо и продължи: — Почакайте… Когато се мъчех да изкача една скала, за да не ме отвлекат вълните, не ми ли протегнахте ръка вие? Да, русата ви коса…, младото ви лице! Няма съмнение, вие сте! Сега ви познах…

— За съжаление, господине, имах нещастието да видя, че отново падате в морето.

— Нямам какво друго да ви кажа за благодарност, освен онова, което вече ви казах. Спасявайки живота на тези две деца, вие направихте много повече, отколкото ако бяхте спасили мен. Но каква смелост! Какво сърце! И толкова млад, с толкова нежно лице!

— Как — извика радостно Бланш, — значи Гавриил се е опитал да спаси и вас?

— Гавриил — повтори Дагоберт и се обърна към свещеника. — Гавриил ли се казвате?

— Да, господине.

— Гавриил! — пак повтори войникът още по-учудено. — И сте свещеник?

— Да, господине. Свещеник-мисионер в чужбина.

— И кой ви отгледа? — попита войникът с нарастваща изненада.

— Една много добра и великодушна жена, която почитам като собствена майка, защото тя прояви милост към мен, захвърленото дете, и ме отгледа като свое чедо…

— Франциска… Балдуин, нали? — каза войникът дълбоко трогнат.

— Да, господине — отвърна Гавриил не по-малко развълнуван. — Но откъде знаете?

— Жена на един войник — продължи Дагоберт.

— Да, на един храбър войник, който заради предаността си сега прекарва живота си в заточение, далеч от своята жена и своя син — моят добър брат, защото аз се гордея да го наричам така.

— Моят Агрикол… Моята жена… Кога ги напуснахте?

— Да не би вие да сте бащата на Агрикол? Господи, каква радост ми прати Бог! — каза Гавриил и сключи ръце.

— А жена ми и синът ми? — попита с разтреперан глас Дагоберт. — Как са те? Имате ли писмо от тях?

— В писмото, което получих преди три месеца, имаше много добри новини…

— О, какво щастие — възкликна Дагоберт, — какво щастие! — от вълнение старият войник не можа да продължи, гласът му се задави и той се отпусна на един стол.

Едва тогава Роз и Бланш се сетиха за писмото на баща си, в което се разказваше за намереното дете на име Гавриил, прибрано от жената на Дагоберт, и изпаднаха във възторг:

— Нашият Гавриил е и твой! — развика се Роз.

— Да, мили дечица, той е и ваш, и мой. Всеки от нас си има свой дял — сетне войникът се обърна към Гавриил и добави с умиление: — Подай ми ръката си, безстрашно мое чедо. Зная, че е неприлично да ти говоря на ти, но го правя, защото моят Агрикол е твой брат.

— Господине, каква чест!

— Не, ти няма защо да ми благодариш след всичко, което стори за нас.

— Майки ми знае ли, че ще пристигнете? — попита Гавриил, за да прекъсне похвалите на войника.

— Преди пет месеца й писах, че тръгвам насам. Има си причина за това. Друг път ще ти разкажа всичко… Тя още ли живее на улица „Brise-Miche“? Там е роден моят Агрикол.

— Там си живее.

— Тогава сигурно е получила писмото ми. Исках да й пиша от затвора в Лайпциг, но нямаше как.

— От затвора ли излизате?

— Да, идвам от Германия през Елба и през Хамбург. И досега щях да бъда в Лайпциг, ако не беше едно приключение, което ще ме накара да повярвам в дявола, само че в добрия дявол…

— Какво искате да кажете?

— Трудно ми е да ви обясня, защото нямам отговор за самия себе си. Тези момиченца — той посочи усмихнато Роз и Бланш — се мислят за по-учени от мен и все ми повтарят: „Ангелът ни дойде на помощ, Дагоберт. Видя ли, Ангелът беше, а ти казваш, че само Сърдитко може да ни защити…“

— Гавриил, чакам ви — каза един кротък глас, от който мисионерът се разтрепера.

Свещеникът, Дагоберт и сирачетата веднага извърнаха глави. Сърдитко глухо изръмжа. Беше г-н Родин. Той стоеше прав на прага на една врата, която водеше към някакъв коридор. Чертите му бяха спокойни и безстрастни. Той метна бърз, проницателен поглед към войника и двете сестри.

— Кой е този човек? — попита Дагоберт, настроен зле от самото начало към г-н Родин, чиято физиономия съвсем справедливо намираше за твърде отвратителна. — За какъв дявол те вика?

— Тръгвам с него — каза Гавриил натъжен и притеснен. Сетне се обърна към Родин: — Извинете моля, идвам веднага.

— Как?! Ти си отиваш, тъкмо когато се намерихме — каза изненадан Дагоберт. — Недей, за Бога! Няма да тръгнеш. За толкова неща искам да те попитам. Заедно ще вървим… За мен ще бъде истински празник.

— Невъзможно е. Той е мой настоятел. Трябва да го слушам.

— Твой настоятел ли? Че той е облечен в мирски дрехи.

— Не е длъжен да носи калугерски…

— Хайде-хайде, това да не е униформа, не си длъжен да се подчиняваш. Отпрати го.

— Ако беше възможно, вярвайте ми, изобщо нямаше да се двоумя.

— Значи ненапразно този човек ми е толкова антипатичен — каза Дагоберт през зъби, а после добави нетърпеливо: — Искаш ли аз да му кажа, че ще ни направи голяма услуга, ако си тръгне сам?

— Моля ви, недейте — каза Гавриил, — няма смисъл. Зная задължението си. Волята на настоятеля ми е моя воля. Когато пристигнете в Париж, ще дойда да ви видя — и вас, и мама, и добрия си брат Агрикол.

— Добре, тъй да бъде. Бил съм войник и зная какво е подчинението — каза Дагоберт много натъжен. — И тъй, вдругиден рано сутринта ще се видим на улица „Brise-Miche“, детето ми. Защото, както казват, до утре вечер ще стигнем в Париж. И ние ще тръгнем веднага. По всичко личи, че и при вас дисциплината е сурова, нали?

— Да, сурова е и много взискателна — отвърна настръхналият Гавриил и сподави една въздишка.

— Добре, целуни ме и до скоро… Двадесет и четири часа бързо минават.

— Сбогом, сбогом… — каза нежно мисионерът, след като старият войник сърдечно го прегърна.

— Сбогом, Гавриил — добавиха сирачетата с насълзени очи и въздъхнаха.

— Сбогом, мои сестрици — отвърна им той и излезе с Родин, който не пропусна нито една дума и нито един жест от тази сцена.

След два часа Дагоберт и двете сирачета напуснаха замъка и поеха към Париж, без да знаят, че Джалма остана в Кардовил, защото бе тежко ранен и не можеше да се движи.

Метисът Фарингея седеше край младия принц и твърдеше, че не иска да остави сам съотечественика си.

Сега ще отведем нашия читател на улица „Brise-Miche“ при жената на Дагоберт.

V част
Улица „Brise-Miche“

I глава
Жената на Дагоберт

Ето какви сцени се разиграваха в Париж, в Кардовилския дворец, на другия ден след корабокрушението и спасяването на удавниците.

Няма нищо по-зловещо и по-мрачно от вида на улица „Brise-Miche“, която в единия си край излизаше на улица „Сен-Мари“ близо до малкото площадче на Манастира към църквата. От едната си страна, тази не по-широка от осем стъпки уличка беше заградена от две черни, мръсни и напукани стени. Те бяха толкова високи, че не пропускаха нито въздух, нито светлина. Само през най-дългите дни на годината там се прокрадваше по някой слънчев лъч, а когато настъпеше влажната, студена зима, ледената парлива мъгла постоянно се стелеше над тясното като кладенец пространство.

Беше около осем часът вечерта. Под бледата червеникава светлина на фенера, която едва се прецеждаше през гъстата мъгла, до ъгъла на една от тези високи стени стояха двама души и разговаряха.

— И така — каза единият, — разбрахме се… Вие ще стоите на улицата, докато ги видите, че влизат в №5.

— Разбрах.

— А когато ги видите, че влизат, за да се убедите окончателно, ще отидете у Франциска Балдуин…

— Уж за да попитам дали там не живее гърбавото момиче, сестрата на така наречената Вакханалната царица…

— Точно така… От гърбавата трябва да научите къде точно живее тази царица, защото това е много важно. Такива жени си сменят гнездата като птиците и дирята им се губи.

— Бъдете спокоен. На всяка цена ще накарам Гърбавото да ми каже къде живее сестра й.

— А аз ще ви чакам в кръчмата срещу манастира. Като дойдете, ще изпием по една чаша топло вино.

— Няма да ви откажа, защото нощта е ужасно студена.

— Страшно нещо. Тази сутрин водата замръзваше по ръсилото ми. Бях се вдървил като мумия на стола пред вратата на църквата. Ех, братко, и ръсенето със светена вода не е лесен занаят. Добре, че поне припечелвам по нещо… Хайде, на слука! Не забравяйте, №5 — малката пътечка до бояджийницата…

— Добре, добре…

И те се разделиха.

Единият тръгна към манастира, а другият — в обратната посока, към другия край на уличката, който излизаше на „Сен-Мари“. Той бързо намери къщата, която търсеше — висока и тясна като всички къщи на тази улица, с мрачна и мизерна външност.

Човекът започна да се разхожда нагоре-надолу пред вратата на къща №5.

И ако тези жилища бяха отвратителни на външен вид, то гнусната им и плачевна вътрешност просто не се поддава на описание. Особено ужасна, съсипана и мръсна беше №5. От стените капеше вода и се стичаше по тъмните, кални стълби. По площадката на втория етаж беше натрупана слама вместо изтривалка. Но тя се бе превърнала на тор и още повече подсилваше непоносимата смрад, вследствие от задуха, влагата и гнилите изпарения, защото през дупките, разбити по стълбите, едва проникваха няколко лъча бледа светлина.

В тази най-пренаселена част на Париж, в мръсните, студени и нехигиенични къщи живееха, струпани натясно, бедните работници. И къщата, за която говорим, беше такава. Долния етаж обитаваше един бояджия. Отровните изпарения от работилницата му още повече умирисваха съборетината.

В малки стаички на горните етажи живееха занаятчии, няколко работници се помещаваха в една стая, а подобна такава на четвъртия етаж заемаше Франциска Балдуин, жената на Дагоберт. Една свещ осветяваше това сиромашко жилище, към което бе преграден килер. Агрикол заемаше малкото помещение на най-горния етаж. Посивяла вехта хартия, изпокъсана от грапавините, покриваше тук-там стената, до която бе долепено леглото. Малки перденца, окачени на железни пръчки, скриваха стъклата. Митият, но немазан под още пазеше тухления си цвят. В единия край на стаята имаше лята обла печка, върху която къкреше някакъв съд. В един шкаф от светло дърво, боядисан в жълто на тъмни ивици, стоеше малка желязна къщичка — изящен плод на търпението и майсторството, белязало всички неща, направени от сина на Дагоберт — Агрикол Балдуин. Окаченото на стената гипсово разпятие, закичено с венец от върбови клонки и няколкото икони на светии показваха набожността на жената на войника. Голям объл шкаф, доста почернял от времето, едно вехто канапе, покрито със зелено кадифе (първият подарък на Агрикол за майка му), няколко плетени стола и една маса за работа, върху която имаше няколко торби от дебел, червеникав плат — това беше покъщнината в тази стая с проядена от червеи врата. В преградения с дървени вратички килер се мъдреха няколко готварски и други съдове.

Колкото тъжно и бедняшко да изглеждаше това обзавеждане, малцина и то относително заможни занаятчии не можеха да се похвалят с такова, защото леглото имаше две постели — бели чаршафи и дебела завивка, а в големия шкаф беше подредено бельо.

Освен това жената на Дагоберт живееше сама в една стая, голяма точно толкова, колкото и стаите с многочислените семейства на честните и трудолюбиви занаятчии, които живееха и спяха на куп, смятайки се едва ли не за богати, ако можеха да предоставят отделно легло на момичетата и на момчетата си или ако завивката или някой от чаршафите не се намираше в заложната къща. Франциска Балдуин беше седнала до малката лята печка, която едва сгряваше съборетината в това студено и влажно време и приготвяше ядене за сина си Агрикол. Тя беше на около петдесет години, облечена в рокля от син индийски плат на бели цветчета и с ленена фуста. На главата си носеше бяла шапчица, завързана под брадичката. Лицето й беше бледо и мършаво, гърдите й бяха добре сложени. Изразът й излъчваше пълно покорство пред съдбата и безкрайна доброта. И наистина, трудно можеше да се намери по-добродушна и по-храбра жена. Единствено с работа и благодарение на трудолюбието си тя бе успяла да отгледа не само сина си Агрикол, но и захвърленото бедняшко дете Гавриил, което беше проява на смелост от нейна страна. На младини тя пожертвува здравето си за двадесет години, през които полагаше непосилен труд, превърнал се поради лишенията в убийствен. Но за нея това време беше плодотворно, на работниците плащаха добре и с безсъние и усилен труд понякога Франциска припечелваше до петдесет су на ден. Така успя да отгледа и сина си, и осиновеното си дете.

Ала за тези двадесет години здравето й се съсипа и силите почти я напуснаха. Но затова пък двете й деца си имаха всичко и бяха получили такова възпитание, каквото простолюдието е в състояние да даде на синовете си. Агрикол започна да учи занаят при г-н Франсоа Харди, а Гавриил се готвеше да влезе в семинарията благодарение на твърде услужливото покровителство на г-н Родин, който от 1820 година бе влязъл в тесни връзки с изповедника на Франциска Балдуин, тъй като тази жена винаги е била много набожна.

Тя беше едно от онези обикновени, добри до невъзможност натури, една от онези мъченици на небивалата преданост, които понякога достигат до геройство… Свети и чистосърдечни души, чийто инстинкт на сърцето замества знанието. Единственият й недостатък, по-точно единственото следствие от сляпата й чистосърдечност, беше непреодолимото покорство, с което се смяташе за длъжна да слуша своя изповедник, на чието влияние бе свикнала да се подчинява от дълги години. Тя смяташе това влияние за едно от най-уважаваните и най-светите неща на този свят и не съществуваше нито сила, нито повод, който бе в състояние да я откъсне от него. Тази превъзходна жена не се огъваше пред никакви трудности. Нейното незлобливо, хладнокръвно упорство беше кротко като характера й, спокойно като съвестта й, но и непоколебимо като самата нея. С една дума, Франциска Балдуин бе едно от онези чисти, невежи и доверчиви същества, които понякога, без да подозират, могат да се превърнат в страшни оръжия, ако попаднат в умели и опасни ръце.

От доста време насам разклатеното й здраве и особено отслабналите й очи й наложиха принудителна почивка. Работеше само по два-три часа на ден, а останалото време прекарваше в църквата.

След малко Франциска се надигна и започна да подрежда масата за сина си с майчинска грижовност. Извади от шкафа една кожена торбичка, в която имаше изкривена сребърна чаша и един лек сребърен прибор за хранене, дотолкова извехтял и протрит, че ръбовете на лъжицата режеха като нож. Тя избърса всичко, излъска го и подреди около чинията на сина си приборите, подарък от сватбата й с Дагоберт. За Франциска това беше най-скъпоценното нещо и заради дребната му стойност, и заради спомените, свързани с него. Затова често бе проливала горчиви сълзи, когато й се наложеше в краен случай — ако се разболееше или останеше без работа, да го оставя в заложната къща.

След това жената взе от долната лавица на шкафа една водна чаша и бутилка вино, от което липсваше една четвърт, сложи го до чинията и се върна да опита яденето.

Макар че Агрикол не бе закъснял кой знае колко, по лицето на майката се четеше тревога и скръб, а зачервените й очи подсказваха, че много е плакала. След скръбни и дълги колебания бедната жена най-сетне се убеди, че скоро отслабналите й очи не ще й позволят да работи по два-три часа на ден, както правеше досега. Отначало тя беше много добра шивачка на бельо, но колкото повече отслабваха очите й, толкова по-груби неща бе принудена да шие, а паралелно с това намаляваше и печалбата й. Накрая започна да шие торби за войската, за които бе необходим около двадесет педи шев. За всяка торба й плащаха по две су, а конците бяха от нея. Работата беше доста трудна и тя ушиваше най-много по три торби на ден, припечелвайки по този начин шест су дневно. Човек настръхва като си помисли за многото нещастни жени, на които изтощението, лишенията, възрастта и болестите са изчерпали до крайна степен силите и са отнели здравето им и те са неспособни да извършат нищо за повече от тези нищожни монети. Така припечеленото намалява заедно с увеличаването на новите им нужди, вследствие на старостта и слабостта…

За щастие Франциска имаше достойната поддръжка на сина си. Той бе много добър работник и се ползуваше от справедливото разпределение на заплатите и приходите, които даваше г-н Харди. Агрикол печелеше дневно от пет до шест франка, т.е., двойно повече от това, което печелеха работниците в другите предприятия. Той и майка му можеха да живеят добре, дори ако старата жена не работеше. Навремето тя беше толкова пестелива, че се лишаваше дори от най-необходимите неща, но откакто започна да посещава църквата всеки ден, се превърна в истинска разсипница на тема набожни прояви. Почти не минаваше ден без да не плати за една-две литургии и без да не запали свещи било за Дагоберт, с когото се бе разделила толкова отдавна, било за спасение душата на сина си, който според нея бе тръгнал по широкия път на падението. Агрикол имаше изключително добро и великодушно сърце. Толкова обичаше и почиташе майка си, а тя бе тъй трогателна с ревностното си богомолство, че той никога не се оплака, загдето по-голямата част от заплатата му (която всяка събота съвестно даваше на майка си) отива за набожни прояви. Само понякога с нежност и уважение правеше забележка на Франциска, че му е мъчно да гледа как тя понася лишения заради здравето и възрастта си, защото предпочита да увеличава дребните си разноски за църковни неща. Но какво можеше да отговори на прекрасната си майка, когато тя със сълзи на очи му казваше:

— Чедо мое, правя това за спасението на баща ти и на твоята душа…

Ако започнеше да се препира с Франциска за ползата от литургиите и за влиянието на свещите над сегашното и бъдещото спасение на стария Дагоберт, означаваше да засегне един от онези въпроси, които Агрикол от уважение към майка си и към вярата й завинаги си бе забранил да повдига. И така, той се примири с нейния отказ от добруването, в което искаше да я гледа и да й се наслаждава.

В един момент се чу тихо почукване на вратата и Франциска извика:

— Влезте.

И някой влезе.

II глава
Сестрата на Вакханалната царица

Лицето, което се появи при жената на Дагоберт, беше едно осемнадесетгодишно ниско и ужасно грозно момиче. Въпреки че не бе съвсем гърбаво, снагата му беше доста изкривена, гърбът превит, гърдите вдлъбнати, а главата — дълбоко хлътнала между раменете. По лицето му с доста правилни черти, но издължено, мършаво, много бледо и сипаничаво, бе изписано голямо смирение и много тъга. Сините му очи говореха за буден ум и доброта. По един каприз на съдбата, най-хубавата жена щеше да се гордее с великолепната й черна коса, сплетена на дебела плитка, която висеше зад врата й. Държеше някаква вехта кошница. Беше облечена много бедно, но грижовността и чистотата се бореха до колкото могат със страшната сиромашия. Макар че беше студено, тя носеше къса рокличка от щампована басма, която от честото пране напълно бе изгубила багрите си и по нея се мяркаха само някакви белезникави петна. От страдалческото изражение на това нещастно същество личеше, че е свикнало с всички неволи, мъки и подигравки. Презрението го преследваше още от злочестото му раждане, а уличните присмехулници го нарекоха La Mayeux (Гърбавото). Впрочем този прякор, който непрекъснато й напомняше за нейния недостатък, беше толкова естествен, че Франциска и Агрикол макар от сърце да я съжаляваха и обичаха, по навик също й казваха така.

Гърбавото — така ще я наричаме и ние занапред — бе родена в къщата, където жената на Дагоберт живееше от двадесет и няколко родини. Можеше да се каже, че това момиче бе отгледано заедно с Агрикол и Гавриил. Има сиромаси, орисани да бъдат нещастни. Майката на Гърбавото — Перина Соливо, беше вдовица на един дребен разорил се търговец. Тя имаше още една много красива дъщеря, на която посвещаваше цялата си необуздана нежност, а към онеправданото от природата момиче изпитваше само презрение и жестокост. Клетницата идваше да се оплаква на Франциска, която я утешаваше и насърчаваше, разговаряше с нея по цяла вечер, учеше я да чете и да шие.

Агрикол и Гавриил не подражаваха на другите деца, които непрестанно се присмиваха, закачаха и дори често биеха малкото, гърбаво момиче. Поучени от примера на милостивата си майка, те я обичаха, закриляха и защитаваха.

Тя беше на петнадесет години, а сестра й на седемнадесет, когато майка им умря и ги остави в страшна мизерия. Цефиза беше умна, пъргава, способна, но за разлика от сестра си бе от онези живи, шумни и весели натури, в които животът кипи и които имат нужда от въздух, от движения и от удоволствия. Беше добро момиче, но безразсъдно разглезено от майка си. Цефиза послуша мъдрите съвети на Франциска, примири се с положението си, прибра се, научи се да пише и работи като сестра си цяла година. Но тя не успя дълго да противостои на жестоките лишения, които я караха да търпи студ, а най-вече глад. Младата, хубава огнена Цефиза бе заобиколена от доста примамки и богати дарове. Богати според нейните разбирания, защото те биха й стигнали колкото да яде, когато е гладна, да не мръзне, да бъде чисто облечена и да не работи по петнадесет часа на ден в една тъмна, смрадлива дупка. Накрая Цефиза се вслуша в „желанието“ на един адвокатски писар, който след известно време я изостави. Тогава тя се запозна с един търговски писар, когото напусна по примера на първия си приятел и се захвана с някакъв агент на търговска къща, след което напусна и него заради други любовници. С една дума, след множество напускания и изневери за една-две години Цефиза се превърна в идол на маса ученици и писари и придоби такава слава в увеселенията из предградията с решителния си характер, с наистина оригиналния си ум и с неуморната си енергичност за всякакви удоволствия, а най-вече с необуздания си, шумен нрав, че единодушно я нарекоха Вакханалната царица, а тя по всички линии се показа достойна за това разюздано царство.

От този момент нататък клетото гърбаво момиче много рядко виждаше по-голямата си сестра. То непрекъснато я съжаляваше и продължаваше да работи прилежно, припечелвайки с голяма мъка по четири франка седмично.

Гърбавото се бе научила от Франциска да шие бельо и изработваше дебели долни ризи за простолюдието и войската. Плащаха й по три франка на дузина. Трябваше да ги поръбва, да изглажда яките и да прави илиците. Работеше от дванадесет до петнадесет часа на ден и едва успяваше да завърши четиринадесет-шестнадесет ризи на седмица. Не можеше да се каже, че беше онеправдана в заплащането, не! Защото много шивачки никога не са имали, пък и сега нямат по-голяма печалба. Възнаграждението на женския труд е една възмутителна несправедливост и диво варварство. На жените се плаща двойно по-малко, отколкото на мъжете шивачи, макар да работят еднакво и въпреки че жените са слаби и крехки, а честите раждания удвояват нуждите им.

И така, Гърбавото живееше с четири франка седмично…

Т.е., живееше, работейки упорито от дванадесет до петнадесет часа дневно, за да не умре тутакси от глад, студ и оскъдица, принудена да търпи огромни лишения. Лишения ли? Не.

Думата лишения не изразява онзи постоянен ужасен отказ от всичко необходимо, за да се запази тялото, здравето и животът, дадени от Бога. Нито чист въздух и здравословно жилище, нито питателна и достатъчна храна, нито топли дрехи…

Думата умъртвяване съответствува по-точно на пълното отсъствие на съществените, жизненоважни неща, които едно справедливо устроено общество дава или би трябвало да дава на всеки трудолюбив и честен работник, когото цивилизацията е лишила от каквото и да било право върху земята и който се ражда с едно-единствено богатство — собствените си ръце.

Дивакът не се ползува от преимуществата на цивилизацията, но той може да се храни с горските животни, волните птици, речните риби, земните овошки, а за стряха и огрев му служат дърветата от големите гори. Просветеният, лишен от тези божии блага, просветеният, който смята собствеността за свята и неприкосновена като награда за тежкия си всекидневен труд, обогатяващ страната, е в правото си да иска заплата, достатъчна, за да живее здравословно — ни повече, ни по-малко. Защото нима може да се нарече живот това непрестанно залитане между битието и небитието и тази постоянна борба с глада, студа и болестите? За да видим докъде може да стигне това умъртвяване, неумолимо налагано от обществото на всички честни и трудолюбиви създания с безмилостното му безразличие към въпросите, засягащи справедливото възнаграждение на труда, ще покажем как може да живее едно бедно момиче с четири франка седмично.

Може би поне тогава ще се отдаде нужното на толкова нещастници за тяхната покорна търпимост към този отвратителен живот, който ги е дарил с доста сили, за да изпитат всички страдания на човечеството. Да… Да живееш така е добродетел. Да, едно устроено по този начин общество, което търпи и налага толкова страдания няма право да осъжда нещастниците, продаващи тялото си не от разврат, а почти винаги, за да не умрат от студ или от глад.

Впрочем, ето как живееше това младо момиче със своите четири франка седмично: три килограма хляб второ качество — 84 су, две мерки вода — 20 су, лой или мас (защото маслото е много скъпо) — 50 су, сол — 7 су, една крина въглища — 40 су, половин килограм сух зеленчук — 30 су, килограм и половина картофи — 20 су, една свещ — 33 су, конци и игли — 25 су. Всичко — 3 франка и 9 су.

Гърбавото си готвеше супа, която претопляше два, най-много три пъти на седмицата в едно канче на горния етаж. През останалото време я ядеше студена. И така, на Гърбавото й оставаха 91 су седмично за жилище и облекло.

Но тя имаше рядкото щастие да бъде закриляна. За да не засегне изключителното й честолюбие, Агрикол се споразумя с портиера и срещу 12 франка годишно нае за момичето една таванска стаичка, в която имаше място само за малко легло, стол и масичка. Младежът плащаше 18 франка, които допълваха цялата сума за наема от 39 франка. Така че за Гърбавото оставаха около 1 франк и 70 су на месец.

Но как постъпват другите многобройни шивачки, които не печелят повече от Гърбавото и не се намират в нейното „завидно“ положение, защото нямат нито дом, нито покровители? Те си купуват малко храна за през деня, а нощем срещу едно-две су преспиват заедно с някоя приятелка в мизерни стаи, където са разположени по пет-шест легла, повечето заети от мъже. Да, въпреки отвращението, което изпитва едно нещастно, честно и невинно момиче в подобно общество, то трябва да се покори, защото хазяите не могат да си позволят лукса да разделят къщата на стаи за мъже и стаи за жени.

За да може една шивачка да наеме къща с обзавеждане, колкото и мизерно да е то, трябва да разполага най-малко с 30–40 франка в брой. Но как да плаща 30–40 франка в брой със заплата 4–5 франка седмично, които едва стигат за оскъдна храна и нищожно облекло? Не, тя трябва да се примири с ужасното съжителство и така полека-лека се разклаща чувството й за свенливост. Това чувство на естествено целомъдрие, което до този момент е успявало да я брани от примамките на разврата, отслабва, а в порока тя вече намира средства поне малко да подобри непоносимата си участ. И се поддава… И тогава първият лихвар, който разполага с възможността да наеме гувернантка за своите дъщери, се развиква погнусен срещу разврата и падението сред децата на простолюдието.

И все пак, колкото и да е труден занаятът на тези шивачки, е и доходоносен.

А когато останат без работа за ден-два? А когато ги налегнат болестите, в резултат на недостатъчната и нездравословна храна и липсата на чист въздух, почивка и грижи? Те често ги лишават от сили и им пречат да работят, но не са до там сериозни, та да им се окаже милосърдието да получат легло в болницата… Какво става тогава с тези нещастници? Човешкият ум не е в състояние да нехае пред покъртителните картини.

Мизерната заплата е единствената причина за толкова нещастния, а често и за престъпленията. Тя е недостатъчна особено за жените, но е и обща. Тук не става дума за частни случаи, а за състоянието на нисшите слоеве от обществото. Разказахме за Гърбавото, защото неговият случай е характерен за нравственото и материалното състояние на безброй човешки създания, принудени да живеят в Париж с 4 франка седмично.

Въпреки помощта на великодушния Агрикол, за която не знаеше, бедното момиче тънеше в мизерия. Крехкото й здраве съвсем се бе разклатило от непрекъснатите лишения. Но тъй като беше много честолюбива, Гърбавото, се правеше, че печели повече от действителното, за да отклони някои услуги на Франциска и сина й, от една страна, защото знаеше притесненото им положение, и от друга — защото искаше да си спести поне едно унижение на и без това оскърбеното й самочувствие.

Но по изключение в грозното тяло се криеше мила, великолепна душа и развит ум. Развит дотолкова, че да се докосне до поезията. Ще добавим, че това се дължеше на влиянието на Агрикол Балдуин, с когото Гърбавото бе израснала и чието поетично чувство бе развито по природа. Бедното момиче беше първият човек, на когото младия ковач довери своите поетични опити. И щом той й разказа за удоволствието и изключителната наслада, които намира след тежкия работен ден в поетичните мечтания, надарената с остър ум работничка почувствува ползата от това занимание сред своята самота и сред всеобщото презрение.

За голямо учудване на Агрикол, който й бе прочел само част от стиховете си, веднъж тя се изчерви, промърмори нещо, усмихна се плахо и му показа собствените си стихотворения. Те може би нямаха нито ритъм, нито рима, но бяха простодушни и трогателни като беззлобна изповед пред сърцето на приятел. От този ден нататък те се съветваха и насърчаваха взаимно. Но никой, освен него, не знаеше за поетичните опити на Гърбавото, която впрочем беше толкова срамежлива, че минаваше за глупава. Явно душата на тази клетница беше красива и извисена, защото в неизвестните й никому песни не се срещаше нито една гневна или зла дума срещу злочестата съдба, на която бе станала жертва. Това беше плач — тъжен, но приятен, отчаян, но покорен. Стиховете й бяха олицетворение на безкрайната нежност, болезненото съчувствие и ангелското милосърдие към всички бедни същества, нагърбени като нея с двойния товар на грозотата и сиромашията. Но тя често изказваше чистосърдечното си и искрено възхищение от красотата и винаги го правеше без завист и терзание. Опияняваше се от красотата, както се опияняваше и от слънцето…

Но, уви, сред нейните стихове имаше и такива, за които Агрикол не знаеше и не биваше никога да узнае. Младият ковач не беше много хубав, но имаше мъжествено и невинно лице с израз на добродушие и смелост. Сърцето му бе благородно, горещо и великодушно. Умът му се отличаваше от обикновените, а характерът му беше весел и сговорчив. Младото момиче, отгледано с него, го обикна както може да обича едно нещастно създание, което от страх да не му се подиграят жестоко, е принудено да крие любовта си в най-тайното кътче на своето сърце… Тъй като се налагаше да спотаява чувството си, Гърбавото не се опита да го надмогне. Защо? Кой щеше да научи за това? Известната й на всички сестринска обич към Агрикол обясняваше близостта й с него. Затова никой не се изненада от ужасната мъка на младото момиче, когато през 1830 година донесоха Агрикол потънал в кърви след един безстрашен бой.

Синът на Дагоберт също възприемаше външните прояви на това чувство като нещо естествено и никога не заподозря, а и не трябваше да заподозре любовта на Гърбавото към него. Впрочем, ето какво представляваше младото бедно облечено момиче, което влезе в стаята, където Франциска приготвяше вечеря за сина си.

— Ти ли си, момичето ми? Тази сутрин не съм те виждала. Да не би да си болна? Ела да ме целунеш.

Гърбавото целуна майката на Агрикол и отвърна:

— Имах много спешна работа, госпожо Франциска. Не исках да губя време, а едва преди малко свърших… Ще отида да потърся въглища. Не искаш ли нещо?

— Не, чедо, благодаря. Много съм разтревожена. Часът вече е осем и половина, а Агрикол още не се е прибрал — после въздъхна и добави: — Претрепва се от работа заради мен… Много съм нещастна, момичето ми, съвсем не виждам напоследък. За четвърт час очите ми се изтощават. Дори тези торби не мога да шия. Ще остана на ръцете на сина си, а това много ме измъчва.

— Ах, госпожо Франциска, само да те чуе Агрикол…

— Зная, че скъпото ми дете все за мен се грижи и от това сърцето ми се свива още повече. А освен това мисля, че само заради мен се отказа от удобствата, които имат всички работници на господин Харди. Вместо да живее тук, в мизерната си стаичка, където и посред пладне не влиза светлина, с малко разноски можеше като останалите да има хубава стая със светлина и топлина през зимата, с чист въздух през лятото и с прозорци, които гледат към градината. А сега пътува до Париж и изморен се връща обратно…

— Но той забравя за умората си, щом те целуне, госпожо Балдуин. Пък и знае колко си привързана към къщата, в която е роден… Нали господин Харди те покани да живееш в Плеси в сградата на работниците заедно с Агрикол.

— Да, чедо, но тогава трябваше да напусна църквата си, а аз не мога да сторя това.

— Успокойте се, госпожо Франциска. Ето го, идва си, чувам стъпките му — каза Гърбавото и се изчерви. И наистина по стълбите се разнесе висок, приятен и весел глас, който пееше.

— Поне да не ме види, че плача — рече добрата майка и бързо изтри насълзените си очи. — След изморителната си работа през деня няма друго време за почивка. Нека поне него да не му отравям.

III глава
Агрикол Балдуин

Ковачът поет беше висок, около двадесет и четири годишен младеж, пъргав и як, мургав, с черни очи и коса, с орлов нос, със смело, ведро и открито лице. Приликата му с Дагоберт беше съвсем очевидна и се подчертаваше от гъстите черни мустаци, които носеше според тогавашната мода и от оформената му само по край долната част на челюстта брада, а страните му до самите слепоочия бяха избръснати. Кадифени панталони с маслинен цвят, синя, опушена от дима в ковачницата риза, черна небрежно завързана около жилестия му врат вратовръзка и платнен каскет с къса козирка — от това се състоеше облеклото на Агрикол. Единственото нещо, което не съответствуваше на работническите му дрехи, бе едно голямо великолепно цвете с жълто-червени листа и сребристо бели тичинки в ръката му.

— Добър вечер, мамо — каза той с влизането си и веднага отиде да целуне Франциска. Сетне кимна приятелски с глава на младото момиче и прибави: — Добър вечер, Гърбаво.

— Доста позакъсня, детето ми. Започнах да се тревожа — каза Франциска и се отправи към малката печка, върху която къкреше скромната вечеря на сина й.

— За мен ли се тревожеше, или за вечерята — весело рече Агрикол. — Винаги ми се караш, когато закъснявам, защото вечерята изстива и може да не ми се види чак толкова вкусна. Ама, че чревоугодничество! — и ковачът се спусна да целуне майка си още веднъж.

— Стига, пакостнико, ще преобърна канчето.

— Пакост ще е, мамо, я как мирише! Какво си ми сготвила?

— Недей, почакай малко…

— Хващам се на бас, че е любимата ми сланина с пържени картофи.

— Че какво ще ядеш тогава в събота? — каза Франциска с кротък укор.

— Правилно — каза Агрикол и се усмихна хитро на Гърбавото. — Колкото до събота, ето ти заплатата, мамо.

— Благодаря, чедо, сложи я в шкафа.

— Добре, мамо.

— Господи! — възкликна младата шивачка, докато Агрикол прибираше парите. — Какво красиво цвете носиш, Агрикол! Никога не съм виждала по-хубаво цвете, и то посред зима… Виж, госпожо Франциска!

— Виж, мамо — каза Агрикол, като се приближи до майка си и й показа цветето. — Гледай го, чуди му се, но преди всичко го помириши. Няма по-прекрасна миризма от тази. Това е кръстоска между ванилия и портокалов цвят.

— Наистина, детето ми, много хубаво мирише. Боже, колко е красиво — рече Франциска и плесна с ръце от изненада. — Откъде си го намерил?

— Да съм го намерил ли? — усмихна се Агрикол. — Мислиш ли, че човек може да намери такова нещо както си върви през предградието към улица „Brise-Miche“.

— Че откъде си го взел тогава? — попита Гърбавото.

— Значи искате да знаете. Добре, ще ви кажа тогава, тъкмо мама ще разбере защо се прибирам толкова късно. Тази вечер имах поводи да закъснея, цял куп приключения се случиха. Бързах насам и вече бях към края на улица „Вавилонска“. Изведнъж чувам тихо, жално скимтене. Още не се беше стъмнило съвсем, огледах се и какво да видя — едно хубаво кученце. Никога не съм срещал такова — мъничко, в шепата ми би се побрало, черно и живо с мека козина и уши до земята.

— Сигурно се е изгубило — предположи Франциска.

— Така. Взех малкото животинче и то започна да ми ближе ръцете. Около шията му имаше широка ивица от червен сатен с пискюлче. Но от нея не можех да науча името на господаря му. Погледнах под лентата и намерих златна верижка с малко медальонче. Светнах си с огнивото и успях да прочета: Лютина, принадлежи на госпожица Адриана Кардовил, улица „Вавилонска“ №7.

— Слава богу, че и ти си бил там — каза Гърбавото.

— Да, да. Взех под мишница животинчето и стигнах до една голяма ограда на някаква безкрайна градина. След като дълго обикалях, намерих вратата на едно малко павилионче, което явно принадлежеше към огромна къща в другия край на парка, защото тази градина си беше истински парк. Погледнах нагоре и видях, че над вратичката съвсем наскоро е изписано №7. Дръпнах звънчето и след малко ми отвориха, но преди това ме поразгледаха, тъй като ми се стори, че видях две очи през решетката. И оттук нататък няма да ми повярвате…

— Защо, детето ми?

— Защото ще си помислите, че ви разказвам приказки за самодиви.

— Защо пък приказки за самодиви? — попита Гърбавото.

— Че какво друго. Аз и досега съм като омагьосан от онова, което видях. Прилича на неясен спомен от някакъв сън.

— Разказвай де — рече майката, дотолкова прехласната в думите му, че вечерята на сина й започна да понамирисва на изгоряло.

— Първо ще ви кажа — поде ковачът, доволен от предизвиканото любопитство, — че лицето, което ми отвори, беше млада госпожица, но толкова хубава и любезна и тъй красиво облечена, сякаш беше прелестна картина от старо време. Не бях успял да кажа нищо, когато тя извика: „Ах, боже мой, та това е Лютина! Вие сте я намерили, господине, и я носите. Колко ще се зарадва госпожица Адриана! Влезте, влезте. Тя много ще съжалява, ако се лиши от удоволствието сама да ви благодари!“ Момичето не дочака отговора ми и направи знак да го последвам. Честна дума, мамо, не мога да ти опиша великолепните неща, които видях, докато минавах през едно полуосветено салонче, където миришеше на много хубаво. Госпожицата вървеше бързо. Една врата се отвори и тук вече окончателно се изумих. Всичко беше тъй прекрасно, че не си спомням нищо друго, освен блясъка на злато, светлина, кристал и цветя, а сред тях една невероятно красива млада госпожица. Каква хубост! Косата й беше червена и лъскава като смола. Просто прелестна! Такава коса не съм виждал през живота си. Освен това си спомням, че очите й бяха черни, устните — алени, кожата й — ослепително бяла, но нищо повече… Казвам ви, толкова се смаях, толкова изумен бях, че гледах като през завеса… „Госпожице — каза младото момиче, което никога не бих взел за слугиня, съдейки по облеклото му, — ето Лютина. Този господин я намерил и я донесе.“ „Ах, господине — каза ми с глас като сребърни камбанки госпожицата с блестящата коса, — много съм ви благодарна! Страшно обичам Лютина…“ После ме огледа и по вида ми реши, че трябва да ми благодари по друг начин. Взе една копринена кесийка и с известно колебание каза. „Господине, сигурно доста сте се позабавили с Лютина и сте объркали работите си. Може би сте изгубили скъпоценно време заради нас… Позволете ми…“ — и тя ми подаде кесийката.

— Ах, Агрикол — каза тъжно Гърбавото, — как се е заблудила.

— Още не съм свършил… Ще простиш на госпожицата. Тя ми хвърли бърз поглед и по изражението ми разбра, че жестоко ме е оскърбила. Тогава взе от една великолепна порцеланова ваза до нея това цвете и с преливащ от изящество и благородство глас ми каза: „Приемете поне това цвете, господине…“ Явно съжаляваше, че ме е обидила.

— Прав си, Агрикол — каза Гърбавото с тъжна усмивка, — това е най-добрият начин да се поправи една неволна грешка.

— Достойна за уважение госпожица — рече Франциска, бършейки очите си, — колко правилно е оценила моя Агрикол!

— Нали мамо! Взех цветето, но не смеех да вдигна очите си, въпреки че не съм срамежлив. Но макар госпожицата да изглеждаше добронамерена, в нея имаше нещо, което ми вдъхваше респект. В този момент се отвори една врата и влезе младо, високо и чернооко момиче, облечено много хубаво, което каза на червенокосата госпожица: „Госпожице, там е…“ Тя веднага стана и се обърна към мен: „Моля да ме извините, господине, никога няма да забравя какво ви дължа… Бъдете така добър да запомните адреса и името ми: Адриана Кардовил.“ И след това изчезна. Аз не успях да й отговоря. Младата прислужница пак ме заведе до вратата, поклони ми се много учтиво и аз пак се намерих на улица „Вавилонска“, толкова възхитен и смаян, сякаш излизах от омагьосан свят.

— Това наистина прилича на самодивска приказка, нали, момичето ми?

— Да, госпожо — отвърна Гърбавото като насън, но Агрикол не забеляза това.

— Най-силно впечатление ми направи — продължи той, — че госпожицата, колкото и да се радваше на животинчето си, не ме забрави, както биха постъпили други на нейно място, и не се заигра пред нас с него. Това показва, че тя е с добро сърце и с добро възпитание, нали Гърбаво? И освен това мисля, че тази госпожица е толкова благородна и великодушна, че бих могъл да се обърна към нея в някой важен момент…

— Да, имаш право — отвърна Гърбавото съвсем разсеяно.

Клетото момиче жестоко страдаше… Тя не чувствуваше нито омраза, нито завист към непознатата млада жена, която по красота, богатство и възпитание явно принадлежеше към едно толкова бляскаво и недостъпно общество, че Гърбавото не можеше да го стигне дори с поглед. Но тя неволно се вгледа в себе си и този път, може би както никога досега, изпита тежестта на грозотата и сиромашията… Тя най-много се подразни от жеста на Адриана Кардовил с кесията, но начина, по който се бе извинила младата госпожица, дълбоко я трогна. Ала сърцето й се късаше и тя не можеше да спре сълзите си, гледайки това великолепно, красиво, дъхаво цвете, което подадено от прелестната ръка, се бе превърнало в скъпоценност за Агрикол.

— Сега, мамо — продължи през смях младият ковач, без да забележи вълненията на Гърбавото, — вече знаете първата история. Казах ви една от причините за закъснението ми. Ще ви кажа и другата… Току-що срещнах на стълбите бояджията. Ръцете му бяха нашарени с отровно зелена боя. Той ме спря и ми каза уплашен, че видял един доста добре облечен господин да обикаля около нашата къща и да шпионира нещо… „Добре, чичо Лорио, какво ви засяга това? — попитах го аз. — Да не се боите, че ще ви откраднат тайната за тази хубава зелена боя, с която сте се изцапал до лактите?“

— Наистина, какъв ли е този човек, Агрикол? — попита Франциска.

— Честна дума, не зная и не искам да зная. Накарах чичо Лорио вместо да дрънка глупости, да се прибере в мазето си, защото и да ни шпионират, и да не ни шпионират, нас не ни засяга…

Когато Франциска сложи съда в единия край на масата, Гърбавото се посъвзе, напълни един леген с вода и го донесе на младия ковач.

— Измий си ръцете, Агрикол.

— Благодаря, Гърбаво, много си добричка — и сетне добави: — за услугата ти давам моето хубаво цвете.

— Подаряваш ми го?! — извика момичето с разтреперан глас и гъста руменина заля бледото й лице. — Подаряваш ми това красиво цвете, което ти е дала онази добра, богата и прелестна госпожица — и Гърбавото повтори още по-изненадана: — Подаряваш ми го?!

— Че какво да го правя? Да го сложа на сърцето си или да го закача на гърдите си? — каза Агрикол през смях. — Наистина се трогнах от милия начин, по който тя ми благодари. Радвам се, че намерих кученцето й и съм много доволен, че мога да ти подаря това цвете, защото ти харесва. Както виждаш, днес имах хубав ден.

Гърбавото взе цветето, разтреперана от щастие, вълнение и почуда. В това време младият ковач си миеше ръцете, които бяха толкова почернели от железните стружки и дима на въглищата, че бистрата вода веднага потъмня. Агрикол я посочи с поглед и тихо каза на Гърбавото:

— Ето ти печатарско мастило за книгопечатниците… Вчера написах едно стихотворение. Струва ми се, че стана. Ще ти го прочета.

— Не можеш ли да ми поискаш кърпа? — каза Франциска и сви рамене, — ами си бършеш ръцете в ризата.

— И без това е прегряла на огъня в ковачницата, та няма да й се отрази зле, ако я поразхладя. Е, пакостник съм, мамо! Хайде, скарай ми се, ако смееш.

Вместо да отговори, Франциска прегърна главата му с две ръце, погледна го с майчинска гордост и горещо го целуна няколко пъти по челото.

— Хайде, сядай. Цял ден стоиш прав край наковалнята. Късно е вече.

— Добре, но защо на твоето кресло. Пак ли ще се препираме, като всяка вечер. Мога да седя и на стол.

— Не, трябва да си починеш след тежкия ден.

— Само мъки, Гърбаво — каза Агрикол шеговито и седна. — Всъщност, само се правя на скромен. Много ми е добре в креслото. Откакто съм се възкачил на тюйлерийския престол, никога не съм седял по-удобно.

От едната страна на масата Франциска Балдуин стоеше права и режеше хляб за сина си, а от другата Гърбавото му наливаше вино в сребърната чаша. В грижовността на тези две прекрасни създания към онзи, когото обичаха, имаше нещо трогателно.

— Няма ли да вечеряш с мен? — попита Агрикол Гърбавото.

— Благодаря, Агрикол — каза шивачката със сведен поглед, — току-що вечерях.

— Е, поканих те от приличие, защото ти си имаш нещо на ум и никой не ще те убеди да ядеш с нас… Като мама си. Тя уж предпочита да вечеря сама, та да не науча аз, че гладува.

— Боже мой, не е така, чедо. Вечерям по-рано, защото е по-полезно. Вкусно ли е яденето?

— Вкусно ли? Направо е превъзходно… Треска с ряпа. Душата си давам за тази риба. Сигурно съм роден да бъда рибар.

На доброто момче никак не се харесваше това безвкусно ястие след тежкия работен ден, което беше и малко прегоряло, но знаеше, че майка му много се радва, когато той пости, затова поглъщаше храната с демонстративен апетит. Майка му забеляза и добави доволна.

— Виждам, че ти е сладко, детето ми. Идните петък и събота пак ще ти сготвя риба.

— Благодаря, мамо… Само нека не бъде два дни подред, ще ми омръзне. Нека сега решим какво ще правим утре. Искам да се повеселим. От известно време насам ми се виждаш доста тъжна, мамо. Не зная на какво се дължи това. Мисля, че не си доволна от мен.

— Какво говориш, чедо! Как така — от теб? Ти си образец…

— Добре, добре! Ако искаш да ми докажеш, че си щастлива, трябва да се поразвеселиш малко. Може би госпожицата ще ни окаже честта да ни придружи както миналия път — каза Агрикол и се поклони на Гърбавото.

Момичето се изчерви, сведе очи, на лицето й се изписа мъка и тя не отговори.

— Знаеш много добре, че през целия ден се моля — каза Франциска на сина си.

— Много добре. Тъй да бъде. А вечерта? Не мога да те заведа на театър, но казват, че имало някакъв фокусник, който прави изумителни неща.

— Благодаря, детето ми, но няма да дойда.

— Мамо, прекаляваш.

— Някога забранявала ли съм на другите да вършат каквото си искат?

— Не си, извинявай, мамо. Добре, ако времето е хубаво, просто ще отидем да се поразходим из градските градини заедно с Гърбавото. От три месеца не е излизала с нас… А без нас изобщо не излиза.

— Не, излез сам, детето ми, прекарай весело неделята. Така е най-добре.

— Хайде, Гърбаво, помогни ми да убедя мама.

— Знаеш, Агрикол — каза поруменялата шивачка с наведени очи, — че вече не мога да излизам с теб и с майка ти…

— Защо, госпожице? Мога ли да те попитам направо защо отказваш? — попита весело Агрикол.

Младото момиче се усмихна тъжно и отвърна:

— Защото никога повече не искам да влизаш в разпри заради мен, Агрикол.

— Ах, извинявай, извинявай — каза ковачът с искрено съжаление и се плесна по челото…

Ето какво имаше предвид Гърбавото:

Понякога, много рядко, след дълги колебания клетото момиче отиваше на разходка с Агрикол и майка му. За шивачката това беше истински празник. Тя прекара много безсънни нощи и много гладни дни, докато си купи прилична шапка и едно шалче, за да не срами приятелите си. Тези пет-шест разходки под ръка с онзи, когото тайно обичаше, бяха единствените щастливи мигове в живота й. Но по време на последната им разходка някакъв невъзпитан грубиян силно я удари, горкото момиче не можа да се сдържи и тихичко извика от болка, а той й изкрещя: „Да пукнеш дано, Гърбаво!“ Агрикол беше надарен като баща си с онази търпелива доброта, която притежават великодушните сърца на силните и смелите. Но ставаше крайно избухлив, когато трябваше да се накаже някоя несправедлива обида. Ядосан от злобата и грубостта на нахалника, Агрикол пусна ръката на майка си, и му зашлеви два яки шамара с широката си, здрава десница на ковач. Грубиянът беше на възраст, на ръст и по сила колкото Агрикол и поиска да му отвърне, но за голямо удоволствие на тълпата защитникът повтори наказанието, а набитият се изгуби сред освирквания. Тази случка припомни Гърбавото, отказвайки на Агрикол да излезе с него, за да не го въвлича в скандали.

Всеки би разбрал колко се натъжи ковачът, че неволно я върна към това неприятно приключение. Агрикол дори не допускаше какво означава то за Гърбавото, защото тя го обичаше до полуда, а причината за сбиването бе станал нейният природен недостатък. Въпреки силата и решителността си, младежът беше чувствителен като дете и щом осъзна каква болка е причинил на недъгавото момиче, сълзи напълниха очите му. Той му подаде братски ръка и рече:

— Прости ми за глупостта и ела да ме целунеш — и сам целуна два пъти Гърбавото по измършавелите бузи.

От топлите целувки устните на момичето пребледняха, сърцето му силно затупка и то се подпря на единия край на масата.

— Прощаваш ми, нали? — каза й Агрикол.

— Да, да — отвърна тя като се стараеше да потисне вълнението си. — И ти ме извини за слабостта, но като си спомня тази история винаги ми прилошава. Толкова се изплаших за теб. Тълпата можеше да застане на страната на онзи човек.

— Ах, господи — каза Франциска и без да ще се притече на помощ на Гърбавото, — никога в живота си не съм се плашила толкова, както тогава!

— Е, мамо — продължи Агрикол с намерение да промени темата на този неприятен за него и за шивачката разговор, — бива ли такова нещо! Та ти си жена на войник, на стар конен гренадир от имперската гвардия. Юначен баща имам аз, но не ми се мисли за завръщането му… Направо полудявам.

— Той ще си дойде…, ако е рекъл Бог — прошепна Франциска и въздъхна.

— Как така, ако е рекъл Бог! Че какво друго ще рече… Колко литургии четоха за това…

— Агрикол, чедо — прекъсна Франциска сина си и тъжно поклати глава, — не говори така. Все пак става дума за баща ти.

— Е добре… Тази вечер все улучвам. Сега пък теб обидих. Да му се невиди, наистина или съм станал говедо или полудявам. Извинявай, мамо… Цяла вечер се извинявам. Много добре знаеш, че езикът ми е по-дълъг отколкото трябва. Но не исках, зная колко болка ти причинявам.

— Не обиждаш мен, чедо.

— Все същото е. А за това, че баща ми скоро ще си дойде, няма никакво съмнение.

— От четири месеца не сме получавали писмо…

— Спомни си, мамо, какво пишеше в последното писмо. С войнишка откровеност ни казваше, че знае да чете криво-ляво, но с писането е зле. Казваше ни също така да не се безпокоим и че при всички случаи ще бъде в Париж към края на януари. Ще ни съобщи три-четири дни преди пристигането си от коя страна на града ще влезе, за да ида да го посрещна.

— Така беше. Но вече сме февруари, а още няма нищо…

— Значи няма да се бави дълго. Дори си мисля, че добрият Гавриил ще пристигне долу-горе по същото време. Поне така пишеше в последното му писмо от Америка. Представяш ли си мамо, ако се съберем всички.

— Чул те Господ, чедо… Това ще бъде най-щастливият ми ден.

— И този ден ще дойде скоро. А за баща ми важи поговорката: когато няма новини, значи новините са добри…

— Помниш ли баща си, Агрикол? — попита Гърбавото.

— Ако не се лъжа, най-добре си спомням високата му кожена шапка и мустаците му, от които се боях като от дявола. Само червената лента на кръста върху откритите гърди под униформата му и лъскавата дръжка на сабята му ме сближаваха с него, нали, мамо… Какво ти е? Защо плачеш?

— Бедният Балдуин. Какво ли не е минало през главата му, откакто се е разделил с нас… И е толкова стар, почти на шестдесет години. Ех, чедо, сърцето ми се къса като си помисля, че тръгна от мизерията и пак в мизерия ще се върне.

— Какви ги говориш?

— Аз вече не мога нищо да припечелвам…

— Е добре, а аз за какво съм! Нали има стая за него и за теб, нали има маса за него и за теб? Само че мамо, нали говорим за общи неща — добави ковачът, като предаде на гласа си повече нежност, за да не огорчи отново майка си. — Позволи ми да ти кажа нещо: когато баща ми и Гавриил се върнат, няма да има нужда да плащаш за литургии, нито да палиш свещи за тях, нали? А със спестените от тези разходи пари моят баща герой всеки ден ще има бутилка вино и тютюн за лулата си. А в неделя ще му поръчваме и по-хубаво ястие при гостилничаря.

На вратата се почука и това прекъсна Агрикол.

— Влезте — каза той.

Но вместо да влезе, лицето, което похлопа, само отвори вратата, провря лъскавата си зелена ръка и започна да прави знаци на ковача.

— Сигурно е чичо Лорио, бояджията — рече Агрикол. — Влезте, чичо Лорио, какво сте се размахали…

— Не мога, целият съм в боя… Ще озеленя всичко в стаята на госпожа Франциска.

— Още по-добре, ще заприлича на ливада, а аз много обичам полето.

— Не се шегувайте, Агрикол, трябва веднага да ви кажа нещо.

— Да не е за човека, който шпионира. Успокойте се, нас не ни засяга.

— Не, струва ми се, че той си отиде или поне мъглата е толкова гъста, че не го виждам вече… Но моля ви, излезте, викам ви за нещо важно — тайнствено добави бояджията, — отнася се за самия вас.

— За мен ли? — смаяно възкликна Агрикол. — Какво ли ще е това?

— Иди да видиш, чедо — рече Франциска.

— Ще ида, мамо, но дяволите да ме вземат, ако разбирам нещо.

Ковачът излезе и остави майка си с Гърбавото.

IV глава
Завръщането

След пет минути Агрикол се върна. Беше пребледнял, с изопнато лице, а очите му плуваха в сълзи. Ръцете му трепереха и цялостният му вид излъчваше щастие и радост. Той се задържа малко пред вратата, сякаш вълнението не му позволяваше да се приближи до майка си…

Очите на Франциска бяха толкова отслабнали, че в първия момент тя не забеляза промененото изражение на сина си.

— Какво е станало, чедо? — попита тя.

Преди ковачът да отговори, Гърбавото видя несвойственото му лице и извика:

— Боже мой, Агрикол, какво има? Колко си блед!

— Мамо! — каза младежът с разтреперан глас и се спусна към Франциска, без да отговори на момичето, — ще ти съобщя нещо, което много ще те изненада, но ми обещай, че няма да се вълнуваш.

— Какво значи това? Защо трепериш? Погледни ме. Гърбавото е права, много си блед.

— Мила моя майчице — рече Агрикол, коленичил пред Франциска и стиснал ръцете й в своите — трябва…, ти не знаеш, но… — ковачът не успя да довърши. Радостни сълзи задавиха гласа му.

— Защо плачеш, чедо? Но, боже мой! Какво има? Плашиш ме!

— Плаша ли те? Напротив! — каза Агрикол и избърса очите си. — Ти ще бъдеш много щастлива. Но не бива да се вълнуваш, защото голямата радост е не по-малко вредна от голямата скръб.

— Какво искаш да кажеш?

— Нали ти казах, че ще дойде…

— Баща ти! — извика Франциска.

Тя стана от стола, но вълнението й беше толкова голямо, че се хвана с една ръка за сърцето, сякаш искаше да спре пулса му, после премаля. Синът й я подхвана и й помогна да седне. До този момент Гърбавото седеше настрана, но сетне реши, че може да бъде полезна с нещо и плахо се доближи до Франциска, чието лице все повече се променяше.

— Дръж се, мамо — каза ковачът, — страшното свърши. Сега ти остава само да се радваш, че ще видиш баща ми.

— Моят клет Балдуин… След осемнадесетгодишно отсъствие. Не мога да повярвам — нареждаше Франциска, потънала в сълзи. — Истина ли е това, господи, истина ли е?

— Това е самата истина и ако ми обещаеш, че ще престанеш да се вълнуваш, мога да ти кажа кога ще го видиш.

— Скоро, нали?!

— Да, скоро.

— Кога?

— Може би утре, или още днес…

— Днес ли?

— Да, мамо, днес. Той си идва… Дошъл си е вече…

— Той е… Той… — Франциска не можа да довърши.

— Долу е. Преди да се качи, помолил бояджията да ми съобщи, за да те подготвя за срещата, та да не ти прилошее от изненадата…

— Боже мой!

— Тук е… Чака… Мамо, не се сдържам вече, сърцето ми ще се пръсне — и той се спусна да отвори.

Дагоберт, Роз и Бланш, хванати за ръце, се показаха на вратата.

Вместо да се хвърли в прегръдките на мъжа си, Франциска падна на колене и започна да се моли. Тя издигна глас към Бога, благодари му с дълбока признателност, че послуша желанието и молитвите й, и че възнагради жертвоготовността й.

За миг участниците в тази сцена останаха мълчаливи и неподвижни.

От чувство за уважение и срам, което се бореше с огъня на огромната му обич, Агрикол не смееше да се хвърли на врата на Дагоберт и чакаше с нетърпение майка му да свърши молитвата си.

Войникът изпитваше същото. Двамата се разбраха: първият поглед, който си размениха бащата и синът, изрази любовта и преклонението им към тази превъзходна жена, която, обладана от ревностно богомолство, забравяше създанието заради създателя.

Роз и Бланш бяха възхитени, развълнувани и гледаха с любопитство коленичилата жена. В това време Гърбавото тайно бършеше радостните си сълзи, мислейки си за щастието на Агрикол, и стоеше в най-отдалечения ъгъл на стаята, защото се чувствуваше чужда и по необходимост забравена сред тази семейна сцена.

Франциска се изправи и пристъпи към мъжа си, който я взе в прегръдките си. Възцари се кратко тържествено мълчание. Дагоберт и Франциска не отронваха дума, чуха се само няколко въздишки, прекъсвани от хълцания на радостен плач… А когато двамата старци изправиха главите си, лицата им бяха спокойни, ведри и ясни, защото пълното щастие винаги заличава трескавото силно вълнение.

— Чеда мои — нежно каза войникът и посочи на сирачетата Франциска, която ги изгледа учудено, след като премина първият пристъп на емоции, — това е моята добра и достойна жена. За дъщерите на генерал Симон тя ще бъде онова, което бях и аз.

— Щом е така, значи вие, госпожо, ще ни имате за свои деца — каза Роз и се приближи към Франциска със сестра си.

— Дъщерите на генерал Симон! — извика още по-изненадана жената на Дагоберт.

— Да, Франциска. Водя ги отдалеч, през много премеждия. После ще ти разказвам.

— Клетите дечица, приличат на две ангелчета…

— Сега е наш ред — каза Дагоберт и се обърна към сина си.

— Най-сетне! — извика младежът.

Няма да описваме лудата радост на Дагоберт и сина му. Войникът прекъсваше пороя от целувки, за да разгледа по-добре лицето на Агрикол. Облягаше ръце на широките му рамене и се вглеждаше в мъжествената, стройна, висока и силна снага на младия ковач. После го притискаше към гърдите си и казваше:

— Колко хубаво и здраво момче! Колко добре изглежда!…

Застанала все така встрани, Гърбавото продължаваше да се радва заради Агрикол, но се боеше да не би незабелязаното й до този момент присъствие да е неприлично. Много искаше да си тръгне, без да я видят. Но Дагоберт и синът му препречваха вратата и затова тя остана на мястото си, впила очи в лицата на Роз и Бланш. Никога в живота си не бе виждала по-красиви създания, а необикновената прилика още повече я привличаше. Освен това скромните им черни дрехи подсказваха, че те са бедни и Гърбавото неволно изпитваше още по-голямо съчувствие към тях.

— Горките дечица! Там е студено, ръчичките им са измръзнали, а за беда и печката е угаснала — рече Франциска.

Тя взе ръцете на сирачетата, за да ги стопли, докато Дагоберт и синът му се радваха един на друг…

Щом Франциска спомена, че печката е угаснала, Гърбавото реши да бъде полезна, за да оправдае присъствието си, което може би не беше особено подходящо. Веднага се завтече към малкото килерче, където стояха въглищата и дървата, върна се, коленичи пред изстиналата печка и с помощта на малкото жарава под пепелта, успя да запали огън, който скоро пламна и запращя. После напълни едно джезве с вода и го сложи да заври, та ако потрябва, да приготвят горещ чай за малките момичета. Гърбавото извърши всичко това толкова безшумно, бързо и незабелязано сред общата суматоха, че заетата с Роз и Бланш Франциска разбра едва по приятната топлина, която се разнесе из стаята, и по шума на кипналата вода. Но Франциска не обърна внимание, защото се чудеше къде ще настани двете момичета.

В същото време зад вратата се чу лай.

— Това е моят стар Сърдитко — каза Дагоберт и отиде да отвори, — и той иска да се запознае със семейството.

Сърдитко влезе със скок и веднага се почувствува у дома си. Като потърка дългата си муцуна в ръката на Дагоберт, той поднесе почитанията си на Роз, Бланш, Франциска и Агрикол, но видя, че никой не се интересува от него. Тогава зърна Гърбавото в тъмния ъгъл на стаята, приложи поговорката „приятелите на нашите приятели са и наши приятели“ и отиде при младата шивачка, която всички бяха забравили. Гърбавото се разплака от проявеното внимание, погали с дългата си кльощава бяла ръка умната глава на кучето и като сметна, че няма с какво повече да бъде полезна, взе хубавото цвете, подарено й от Агрикол, отвори тихичко вратата и незабелязана от никого, безмълвно излезе.

След бурните излияния Дагоберт, жена му и синът му си спомниха и за обикновените житейски неща.

— Франциска — рече войникът и посочи с поглед Роз и Бланш, — не си очаквала толкова приятна изненада, нали?

— Да, но ми е мъчно, че за госпожиците на генерал Симон няма да се намери нищо по-добро от тази бедна стая, пък и таванската стаичка на Агрикол е…

— Е, всъщност това е нашият дворец, нищо, че има и по-хубави. Клетите деца са свикнали с всичко. Утре сутринта ще излезем с момичетата за ръка и ще видим дали някой ще върви по-гордо и напето от нас. Ще потърсим бащата на генерал Симон във фабриката на господин Харди, за да поговорим за някои важни неща…

— Утре, тате — каза Агрикол, — няма да намериш във фабриката нито господин Харди, нито бащата на маршал Симон…

— Какво каза? — изненада се Дагоберт. — Маршал ли?

— Разбира се. През 1830 година приятелите на генерал Симон издействуваха да се признае титлата и чинът, които му даде императорът след битката при Лини.

— Наистина ли? — извика развълнувано Дагоберт. — Впрочем, това не трябва да ме учудва, защото е съвсем правилно. Когато императорът каже една дума, всички трябва да я потвърдят. Както и да е. Това ми харесва. — После се обърна към момичетата и рече: — Чуйте ме, деца, вие пристигате в Париж като дъщери на дук и маршал. Наистина, никой няма да повярва, като ви види в тези скромни роклички, но нека имаме търпение, всичко ще се нареди. Дядо ви Симон сигурно много се е радвал, когато е научил, че синът му отново си възвръща чина, нали?

— Той е готов да даде всичките му чинове и титли, само и само да го види… Впрочем, очакват маршала всеки момент. Според последните му писма от Индия, би трябвало скоро да си дойде.

При тези думи Роз и Бланш се спогледаха, а очите им се насълзиха.

— Слава Богу! Аз и децата много искаме да се върне. А защо няма да намерим утре във фабриката нито господин Харди, нито бащата на маршал Симон?

— Преди десет дни заминаха да разгледат една английска фабрика на юг. Но и те ще се върнат всеки момент.

— Дяволите да го вземат. Това обърква всичките ми планове. Надявах се, че ще видя бащата на генерала, за да поговоря с него за важни неща. Но можем да му пишем, щом знаем къде е. Затова още утре ще му изпратиш съобщение, че внучките му са пристигнали тук. А вие, деца — добави войникът, обръщайки се към Роз и Бланш, — ще се съобразите обстоятелствата. Тази добра жена ще ви отстъпи леглото си. Тук поне няма да ви е по-зле отколкото по пътищата.

— Знаеш, че винаги ще се чувствуваме добре при теб и при госпожата — каза Роз.

— Не ни интересува нищо друго, освен, че сме в Париж и скоро ще намерим баща си — добави Бланш.

— Да, с такава надежда всичко може да се изтърпи — рече Дагоберт. — Но Париж не е точно това, за което сте чували и което сте виждали насън. Не, той не е онзи зелен град от мечтите ви, но ще видите, че не е и толкова грозен, колкото изглежда на пръв поглед. Търпение, само търпение…

— Уверен съм — каза весело Агрикол, — че пристигането на маршал Симон ще превърне Париж в златен град за тези госпожици.

— Прав сте, Агрикол — каза Роз с усмивка, — вие надникнахте в сърцата ни.

— Как, госпожице… Вие знаете името ми?

— Разбира се, господин Агрикол. Често говорихме за вас с Дагоберт, а напоследък и с Гавриил — обясни Бланш.

— Гавриил! — извикаха едновременно Агрикол и майка му.

— Какво се чудите! — поде Дагоберт и направи знак на сирачетата. — Толкова неща трябва да ви разкажем. А с Гавриил ще се срещнем пак. Всичко, което мога да ви кажа сега, е, че той прилича на моето дете — все ми се иска да го наричам така — че има защо да се обичат като братя… Чудесна жена си ти! Много добре си направила, че въпреки сиромашията, си прибрала това нещастно дете и си го отгледала като свое…

— Не говори така, какво толкова съм сторила…

— Права си, но затова ще ти се отплатя друг път. Аз съм твой длъжник… А утре може би ще видиш и него…

— Добрият ми брат… И той си е дошъл — извика ковачът. — И кой ще ми каже след всичко това, че щастливите дни не са предопределени. Как се срещнахте с него, тате?

— Защо ми говориш на вие? Да не би да си мислиш, че като пишеш стихове, си нещо повече от мен и не искаш да ми говориш на ти?

— Тате…

— Трябва непрекъснато да ми казваш ти, толкова пъти, че да стигнат за всичките осемнадесет години, през които не съм те виждал… А за Гавриил ще ти разкажа всичко ей сега. Да не мислиш, че ще спиш? Лъжеш се. Ще се настаня в твоята стая и ще си приказваме… Сърдитко ще остане пред тази врата. Има стар навик да спи близо до децата.

— Боже мой, за нищо не се сещам… Сигурно госпожиците и ти сте гладни. Агрикол веднага ще вземе нещо от гостилницата.

— Гладни ли сте, деца?

— Не, благодаря, Дагоберт, не сме гладни. Много сме ви благодарни…

— Но все пак ще пийнете топла подсладена вода с малко винце, та да се сгреете, нали, госпожици? — рече Франциска. — За съжаление, нямаме нищо друго.

— Права си, Франциска, децата са уморени. Сложи ги да спят, а аз ще ида при сина си. Утре ще го оставя да си почине и ще сляза да си поговорим, преди да се събудят Роз и Бланш.

В този момент на вратата силно се почука.

— Сигурно Гърбавото е дошла да пита дали не трябва за нещо — каза Агрикол.

— Че нали беше тук — учуди се Франциска.

— Горкото момиче си е отишло без да го забележим. Толкова е срамежливо… Но Гърбавото не чука така силно.

— Виж кой е, Агрикол — каза Франциска.

Преди ковачът да стигне до вратата, тя се отвори и вътре влезе един прилично облечен мъж с почтено лице. Той направи няколко крачки и бързо огледа стаята, като за малко спря поглед върху Роз и Бланш.

— Позволете ми една забележка, господине — каза Агрикол и се изправи пред него, — след като почукахте, трябваше да изчакате отговор. Какво обичате?

— Извинете, господине — каза човекът, като протакаше думите, за да печели време и да остане по-дълго в стаята, — искрено ви моля за извинение… Страшно съжалявам… Простете моето нахалство… Срам ме е, че…

— Няма значение — изгаряше от нетърпение Агрикол. — Какво обичате все пак?

— Господине, не живее ли тук госпожица Соливо, една гърбава шивачка?

— Не, господине. Тя живее горе — отвърна Агрикол.

— Ах, боже мой! — възкликна учтивият човек и пак започна с безкрайните си извинения: — Срамувам се, господине, от нахалството си… Мислех, че младата шивачка живее тук. Идвах да й предложа работа от името на едно многоуважаемо лице.

— Много е късно, господине — каза Агрикол изненадан. — Познаваме момичето. Ще трябва да дойдете утре. Едва ли ще го видите сега. Вече си е легнало.

— В такъв случай, господине, извинете ме още веднъж…

— Разбира се — каза Агрикол и пристъпи към вратата.

— Моля госпожата и госпожиците, както и вие, господине, да бъдат уверени…

— Господине, ако продължавате в този дух, след това ще трябва да се извинявате за дългите си извинения и така никога няма да свършите.

При тези думи Роз и Бланш се разсмяха, а Дагоберт гордо засука мустак:

— Синът ми е остроумен — тихичко каза той на жена си. — Ти не се учудваш, защото си свикнала.

В този момент учтивият човек хвърли един последен дълъг поглед към двете сестри, Агрикол и Дагоберт и излезе.

След малко Франциска си постла на пода, смени чаршафите на леглото и настани с майчинска грижовност сирачетата, а Дагоберт и Агрикол се качиха горе.

Когато ковачът водеше със свещ в ръка баща си, мина през малката стаичка на Гърбавото. Тя се измъкна наполовина от сянката, която я скриваше и бързо му прошепна:

— Агрикол, намираш се в опасност… Трябва да ти кажа нещо.

Дагоберт не чу нищо и с изненада попита разтрепералия се Агрикол:

— Какво има, чедо?

— Нищо, тате. Стори ми се, че не виждаш добре.

— Бъди спокоен, тази вечер очите ми и краката ми са като на петнадесетгодишно момче — и без да забележи промяната у сина си, войникът влезе в таванската стаичка, където щяха да пренощуват.

Няколко минути след като напусна къщата, където търси Гърбавото при жената на Дагоберт, учтивият човек отиде в края на улица „Brise-Miche“. Приближи се към една карета, спряла на малкото площадче на манастира „Сен-Мари“. В каретата, загърнат с наметало, чакаше г-н Родин.

— Какво стана? — попита той.

— Двете малки момичета и мъжът с белите мустаци влязоха у Франциска Балдуин — отвърна другият. — Преди тях, подслушах пред вратата и разбрах, че момичетата ще прекарат нощта в стаята на Франциска Балдуин, а старецът с белите мустаци ще пренощува в стаята на ковача.

— Чудесно! — каза Родин.

— Не настоях — продължи учтивият човек — да се видя тази нощ с гърбавата шивачка и да я питам за Вакханалната царица. Утре ще отида и ще разбера от писмото за младия ковач, което е получила тази вечер по пощата…

— Непременно! А сега идете от мое име при изповедника на Франциска Балдуин. Нищо, че е много късно. Ще му кажете, че го чакам на улица „Milieu-des-Ursius“. Веднага да дойде… И вие ще дойдете с него. Ако не съм се върнал, ще му предадете, че работата е изключително важна…

— Ще изпълня всичко точно — отговори учтивият човек, като се поклони ниско на Родин, чиято кола бързо се отдалечи.

V глава
Агрикол и Гърбавото

Един час по-късно в къщата на улица „Brise-Miche“ настъпи дълбока тишина.

Слабата светлина, промъкваща се през отвора на вратата показваше, че Гърбавото още не е заспала. Това бе възможно, защото тъмното жилище — без въздух, без светлина — се осветяваше единствено чрез тази врата, която гледаше към тесен и стръмен коридор. Маса, стар сандък и един стол изпълваха стаята до такава степен, че за да се съберяха двама души в нея, единият трябваше да седне върху леглото. Единствено цветето, което Агрикол бе подарил на Гърбавото, поставено в чаша върху отрупаната с дрехи маса, разнасяше приятния си мирис във влажната стая, чиито гипсови стени се осветяваха от една свещ.

Гърбавото седеше облечена на леглото и плачеше, облегнала се върху възглавницата. Тя бе навела глава към стената и се надяваше да чуе стъпките на Агрикол. Сърцето й туптеше бързо. Лицето й бе зачервено от вълнение… От време на време тя ужасено поглеждаше към писмото, което държеше в ръката си. Портиерът го бе оставил у дома й, докато тя бе у Дагобертови.

След малко, недалеч от стаята й, проскърца врата.

— Най-сетне! — прошепна тя.

— Чаках баща ми да заспи — каза Агрикол, като пристъпи. Върху лицето му бе изписано любопитство, вместо безпокойство. — Какво има, мила? Как се е променило лицето ти… Какво се е случило, защо плачеш?

Разтреперена, Гърбавото му подаде писмото. Агрикол се приближи до светлината и прочете: „Един човек, който не може да каже името си, но който знае чувствата ви към Агрикол Балдуин, ви съобщава, че утре той ще бъде арестуван…“

— Аз! — извика смаяно Агрикол.

— Прочети докрая — отвърна шивачката.

Агрикол се зачете отново, като не можеше да повярва на очите си.

„Неговата песен «Освободените работници» бе оценена като престъпна. Намерени бяха няколко екземпляра от нея измежду документите на едно тайно дружество при водачите на съзаклятието на улица «des Prouvaires».“

— За съжаление — каза шивачката, продължавайки да плаче — чак сега разбрах думите на портиера-бояджия. Снощи един човек наблюдаваше къщата, за да види кога ще се прибереш…

— Това обвинение е безсмислено! — отговори Агрикол. — Не се безпокой, Гърбаво. Аз не се занимавам с политика. От моите стихове лъха любов към човечеството… Какво съм виновен, че са ги намерили сред документите на някакво тайно дружество… — Той понечи да хвърли писмото върху масата, но след като Гърбавото го помоли, продължи да чете: — „Вече има издадена заповед за арестуването на Агрикол Балдуин. Няма съмнение, че невинността му ще бъде доказана, но по-добре ще е ако си спести ареста, за да предпази майка си, чиято единствена опора е той.“

Писмото бе подписано по следния начин: „Един верен приятел, който не може да назове името си“.

Ковачът повдигна безгрижно рамене, лицето му се проясни и той каза на шивачката усмихнато:

— Бъди спокойна, Гърбаво. Това е просто една шега…

— Агрикол, за Бога! — отвърна тя умолително. — Не гледай на тази случка лекомислено… Повярвай на предчувствията ми и послушай моя съвет.

— Ще ти отговоря веднага. Песента „Освободените работници“ е отпечатана преди два месеца. Ако тя наистина е политическа, нямаше да чакат толкова време…

— Но обстоятелствата вече са други! Преди два дни са открили заговора на улица „Prouvaires“… И твоите стихове са намерени в тези хора… Какво друго е необходимо, за да те обвинят?

— Да ме обвинят за стихове, в които възпявам трудолюбието и милосърдието! Това може да стане само ако правосъдието е съвсем сляпо и не ни остава нищо друго, освен да му дадем едно куче и една тояга, за да го водят…

— Агрикол! — каза младото момиче съвсем отчаяно. — Моля те да ме послушаш. В стиховете си ти проповядваш любов към труда, но в същото време оплакваш и участта на работниците… Ти проповядваш евангелско братство, но твоето добро и благородно сърце негодува срещу сребролюбците… Ти искаш свобода за занаятчиите, които не са щастливи, колкото теб и нямат великодушен господар като господин Харди. При това положение, кажи ми Агрикол, какво още е необходимо, за да те обвинят?

След тези думи Агрикол се замисли. Като усети, че той е разколебан, Гърбавото продължи:

— И като последно: спомни си думите на твоя приятел Реми. Едно негово незначително писмо бе намерено миналата година в един човек, арестуван също за съзаклятие… Задържаха го цял месец.

— Но признаха, че обвинението е несериозно и го освободиха!

— Но беше цял месец в затвора… Затова те съветват… Размисли добре, Агрикол. Господи, арестуван цял месец! А майка ти?

Думите й направиха впечатление на Агрикол, той взе писмото и започна отново да го чете.

— А човекът, който цяла вечер обикаля около къщата? — попита младото момиче. — Точно за това мисля. Това не е нормално… Боже мой, какъв удар би било за родителите ти, на които си единствената подкрепа. Ако не си ти, какво би станало с тях?

— Наистина. Ще бъде ужасно — отговори Агрикол и остави писмото. — Това, което казваш за Реми е вярно… Той не беше виновен, но макар и неволна, грешката на правосъдието е страшна. Но, слава богу, не осъждат човек, преди да го изслушат.

— А през това време близките му гладуват и треперят от студ — каза тъжно Гърбавото. — И плачат.

— Цял месец съм без работа… — продължи Агрикол замислено. — Как ли се чувствуват майка ми, баща ми и двете млади момичета? Те са част от нашето семейство, докато маршал Симон или баща му не пристигнат в Париж…

— Агрикол — възкликна Гърбавото — отиди при господин Харди. Той е добър, уважаван и го почитат… Ако се застъпи за теб, може би няма да те преследват…

— За нещастие, господин Харди пътува с бащата на маршал Симон. — След кратко мълчание Агрикол добави с надежда. — Не мога да повярвам на това писмо. Ще изчакам събитията и ще разчитам на случая да докажа невинността си. Дали ще ме арестуват или ще се крия, все едно — ще остана без работа…

— Така е — призна момичето. — Боже мой, какво да направим?

За нещастие страховете на Гърбавото не бяха измислени, защото през 1832 година, преди и след заговора на улица „Prouvaires“ повечето от работниците бяха задържани в предварителния арест в резултат на преследване срещу демократичните идеи.

Внезапно Гърбавото почервеня, върху лицето й се изписа надежда:

— Агрикол, ти ще бъдеш спасен! Помниш ли госпожицата, която ти подари това цвете — и Гърбавото го посочи — Трябва да отидеш при нея.

Сълзите, които потекоха от очите й, показваха, че Гърбавото върши нещо против волята си. За пръв път в живота си тя изпита ревността. Ревност за това, че една друга жена може да помогне на човека, когото ти обожаваш…

— И какво може да ми помогне тази госпожица?

— Тя каза, че винаги можеш да потърсиш помощта й. Тя има влиятелни познати и може да ти помогне. Отиди утре при нея, разкажи й всичко и потърси помощта й.

— Но какво може да направи тя?

— Ще я убедиш, че си невинен. И ще я помолиш да се застъпи за теб. Повярвай ми, няма да те накарам да направиш нещо, което ще те унижи пред другите. Особено пред тази госпожица… Тя трябва да се застъпи за теб, за да продължиш да работиш и да печелиш за семейството си. Сърцето на тази госпожица е великодушно. Тя ще те разбере. Нищо няма да й струва, ако се застъпи за теб, а за близките ти това ще е спасение.

— Права си — отвърна Агрикол — Може би си струва да опитам. Ако тя се съгласи да ми помогне, може би ще отърва затвора. — Ковачът се изправи. — Не, не мога да отида при нея. Малката услуга, която и направих, не струва нищо пред онова, което ще поискам от нея.

— Великодушните хора не разсъждават по този начин. Аз съм уверена, че тази госпожица, подобно на мен, макар че не мога да се сравнявам с нея, ще извърши онова, което бих сторила и аз.

— Колко си благородна! — отвърна Агрикол. — Колко си деликатна и разумна.

— За съжаление не мога друго, освен да съветвам…

— Ще те послушам, защото съветите идват от една душа, която познавам…

— И така, разбрахме се. Утре сутринта ще отидеш при тази госпожица, нали — попита Гърбавото с надежда.

— Колко си добра — продължи да повтаря Агрикол развълнуван.

— Трябва да тръгнеш преди баща ти да се е събудил. Районът, в който живее, е доста открит, затова трябва да отидеш тайно…

— Струва ми се, че чувам гласа на баща си — прекъсна я Агрикол.

Те се ослушаха и чуха Дагоберт да говори в тъмното: „Агрикол, вече дремнах… Говори ми се…“

— Отивай бързо, за да не се безпокои — каза Гърбавото — А утре сутринта не излизай, докато не ти кажа дали навън е чисто.

— Агрикол, тук ли си? — повтори Дагоберт по-високо.

— Тук съм, татко — отвърна ковачът, като влезе в стаята при баща си. — Отидох да затворя единия от прозорците, който вятърът бе отворил, за да не те събуди…

— Не ме е събудил той, а желанието да разговарям с теб. Ненаситен съм, защото виждам сина си за пръв път след осемнадесет години.

— Да запаля ли свещта, тате?

— Излишен е подобен разкош. По-добре да си говорим на тъмно. Така утре сутринта все едно че пак ще те видя за пръв път…

Вратата на Агриколовата стая се затвори и Гърбавото не чу нищо повече. Тя не заспа през цялата нощ, очаквайки утрото. При цялата си тревога за утрешния ден, тя се отдаваше и на меланхолия. Мислеше колко по-различен би бил разговорът й с нейния обожаем, ако тя бе красива, ако я обичаха, както тя обичаше. Но като разбра, че никога няма да дочака търсената взаимност, тя се утеши, че ще бъде полезна на Агрикол.

На съмване тя излезе внимателно, за да види дали навън няма някаква опасност.

VI глава
Сутринта

Влажната и мъглива нощ се превърна в ясен и студен ден. През единствения прозорец на стаята се виждаше парченце от синьото небе.

Стаята бе скромна като на Гърбавото. Над малката бяла масичка, върху която Агрикол създаваше поетическите си вдъхновения, висеше единственото украшение — портрет на Беранже, поетът, който възпя славата и несполуките на народа и спечели обичта му.

Дагоберт и Агрикол се събудиха на съмване. Ковачът едва успя да прикрие безпокойството си — наскоро на улица „Prouvaires“ бяха извършени много арести, а в един от водачите на заговора намериха много екземпляри от „Освободените работници“. Баща му не подозираше нищо. Той веднага се бе облякъл и избръснал по войнишки и сега не сваляше очи от сина си.

— Ще ми се смееш… — каза той — но през нощта исках да те гледам денем. Както сега… Радвам се, че имаш мустаци. Какъв гренадир можеше да стане от тебе… Не си ли искал да бъдеш войник?

— А мама?

— Да…, прав си. А и май отмина времето на сабята. Ние, старците, вече не ставаме за нищо, освен да седнем край огнището… Като стара и ръждясала пушка… Времето ни вече отмина.

— Вашето героично и славно време! — възкликна Агрикол, но след миг добави трогнат: — Знаеш ли, хубаво е човек да е твой син…

— Не знам… Аз съм като онези, които не са виждали храна два дни. Те постепенно идват на себе си. Така се чувствувам откакто съм с теб, сине…

Чувайки тези думи, Агрикол изпита болка, предчувствувайки предстоящата раздяла.

— Е, щастлив ли си? Добър ли е с теб господин Харди?

— Той е най-добрият и великодушен човек на земята. Само ако видиш — фабриката му е като рай сред останалите. По лицата на работниците му се чете радост, а те работят с удоволствие.

— Да не би господин Харди да е магьосник?

— Той направи работата ни удоволствие… Дава справедливи заплати, отстъпва част от печалбата си, а това събужда желание за работа. Построи жилища на работниците… Но ти сам ще можеш да се убедиш!

— Значи са верни приказките, че Париж е като страна на чудесата? Ето че и аз пристигнах тук. И няма да ви оставя повече.

— Да, тате — добави Агрикол, въздишайки. — Няма да се разделяме повече. Двамата с мама ще се опитаме да забравиш теглилата.

— Я ме погледни! Имам ли вид на човек, който е живял тежко? Вече се чувствувам като младок. Скоро ще започна и да се движа. Хващам се на бас, че като ни видят двамата — ти с черните мустаци и аз с побелелите — хората ще си помислят: „Това са баща и син“. А сега напиши на бащата на маршал Симон, че внучките му са в Париж — да се върне, защото трябва да свърши много важна работа. През това време аз ще отида да кажа „добро утро“ на жена си и на малките, след което ще закусим, майка ти ще отиде на църква, а ние ще се поразходим.

— Татко — отвърна Агрикол — боя се, че днес няма да мога да те придружа.

— Как така! Нали днес е неделя!

— Да — съгласи се Агрикол, — но обещах да отида рано във фабриката, за да свърша една бърза поръчка. Ако не изпълня обещанието си, мога да навредя на господин Харди. Но след това ще бъда свободен.

— Добре тогава — каза войникът с известно съжаление, — макар че ми се щеше да се разходим из Париж двамата. Но работата е най-важното. — След това войникът бързо разцелува сина си и добави: — Сега се поуспокоих. Къде мога да намеря адресите на всички парижки нотариуси? От Русия изпратих по пощата важни за момичетата, които доведох, документи на един нотариус, но по пътя ми откраднаха портфейла. Забравил съм името му, но ако го срещна, мисля, че ще си го припомня…

На вратата се почука два пъти и Агрикол най-напред помисли, че са пристигнали със заповед за арестуването му. Баща му, без да забележи неговото вълнение, извика:

— Влезте!

Вратата се отвори и в стаята влезе Гавриил. Той бе наметнат с черна мантия и носеше кръгла шапка на главата си. Агрикол видя брат си и се втурна да го прегърне. Дагоберт се трогна от гледката и се просълзи. Имаше, наистина, нещо вълнуващо в двамата младежи, които колкото бяха близки по дух, толкова бяха различни на външен вид: до мъжественото лице на Агрикол изпъкваше още по-силно ангелската красота на Гавриил.

— Толкова чаках да дойдеш! — каза ковачът.

— А мама? Как е тя? Здрава ли е? — попита Гавриил като се ръкува с Дагоберт.

— Сега ще оздравее по-бързо, защото всички сме заедно, а няма нищо по-здравословно от радостта. Дагоберт се обърна към Агрикол, който радостно наблюдаваше мисионера и му каза: — Като си помисля само колко безстрашен е Гавриил! Нали ти разказах как спаси дъщерите на маршал Симон и се опита да спаси и мен?

— Какво ти е, Гавриил! — извика изведнъж ковачът, който бе започнал да наблюдава мисионера с тревога.

Когато влезе в стаята, Гавриил свали шапката си и застана до прозореца. От влизащата през него светлина се виждаше белегът, който се простираше над веждите, през цялото му чело. След вълненията и случките, последвали корабокрушението, по време на краткия си разговор с Гавриил в Кардовилския замък, Дагоберт не бе забелязал белега върху челото на младия мисионер, но сега, изненадан не по-малко от Агрикол, попита:

— Какво ти е станало? Какъв е този белег?

— Погледни и ръцете му, татко! — продума ковачът, като посочи едната ръка на мисионера, с която той се бе опитал да възпре порива на Дагоберт.

— Гаврииле, кой те рани така? — попита Дагоберт. Хвана ръката на мисионера, разгледа я внимателно и добави: — Калугерите в Испания бяха разпънали един мой приятел на кръст и оттогава му бяха останали подобни белези.

— Разпнаха ме диваците от скалистите планини — прекъсна ги Гавриил. — Спаси ме провидението…

— Нямаше ли оръжие? — попита Дагоберт.

— Ние не носим оръжие — усмихна се Гавриил. — И никога не водим със себе си войници.

— Не те ли защитиха хората, които бяха с теб? — попита нетърпеливо Агрикол.

— Бях сам, братко…

— Сам!

— Да, сам. С един водач.

— И ти отиде без оръжие сред диваците? — възкликна Дагоберт, който не можеше да повярва на ушите си.

— Това е възвишено… — отговори Агрикол.

— Вярата не може да се натрапва — поде добродушно Гавриил. — Само чрез убеждение.

— Но когато и това не помага? — попита Агрикол.

— Проповедникът ще умре за вярата и ще оплаче онези, които я отхвърлят. Вярата е благотворна…

Отговорът бе ясен и прост. Дагоберт наблюдаваше Гавриил с изненада и уважение едновременно. Гавриил, без да разбира какво става, се обърна към войника и попита:

— Какво ти стана?

— И питаш! Аз воювам тридесет години и мислех, че съм бил смел, но сега разбирам… Ти…

— Какво толкова съм извършил!

— Славни са твоите рани — старият войник улови ръцете на Гавриил и го загледа възторжено.

— Татко казва истината — добави Агрикол. — Аз уважавам такива свещеници, които обичат ближния и са безстрашни.

— Не ме хвалете толкова — каза Гавриил свенливо.

— Ние не те хвалим напразно. Когато аз влизах в битки, с мен бяха другарите ми, заповядваше ми началникът… И благодарение на това минавах за смелчак. А ти си сто пъти по-смел, защото си бил сам и без оръжие.

— Ти си истински баща! — възкликна ковачът. — Колко е благородна и справедлива твоята оценка!

— Добрината му, братко, преувеличава онова, което съм сторил.

— Юнаци като теб са рядкост — каза войникът.

— Така е — каза и Агрикол — защото ти си знаел, че отиваш на сигурна смърт, самичък, само с кръста в ръка, за да проповядваш любов към ближния сред тия диви племена. Залавят те, измъчват те, а ти очакваш смъртта без да се оплакваш, без омраза и яд, с усмивка на устните. И то сред онези гори, без някой да те знае къде си. Баща ми е напълно прав!

— На всичкото отгоре той го прави доброволно, защото смелостта и раните му няма да сменят антерията му с владишка дреха.

— Ако съм бил достоен — усмихна се Гавриил — наградата ще ме чака горе, на небето.

— Какви добродетели и какво мъжество има в такива хора — каза ковачът. — Каква преданост има в селските свещеници, с които Владиците се държат нечовешки. И те като нас са работници, синове на обикновения народ. Няма да ми възразиш, нали Гавриил, защото и твоето желание беше да получиш малка селска енория, тъй като знаеше какво добро можеш да направиш там…

— Желанието ми не се е променило, но за нещастие… — недовърши Гавриил, сякаш искаше да пропъди тъжните си мисли, но побърза да смени разговора. — Бъдете по-справедливи. Не подценявайте вашето мъжество за сметка на нашето… Вие сте по-смели, защото след едно сражение гледката от клането е ужасна… Нас поне, ако ни убиват, то ние не убиваме…

— Ето го странното… — каза смаяно войникът.

— Какво е то, татко?

— Като слушам Гавриил, си припомням, какво чувствувах по време на войната колкото повече остарявах. Нощем, след някое сражение, докато стоях на пост, сам, през нощта, гледах по земята пет или шест хиляди трупа, много от които бяха мои другари, и тази тъжна картина отнемаше желанието ми да убивам… Толкова много убити хора, казвах си, и защо? А на следващия ден, когато чуех сигнала за сражение, започвах отново да убивам… Когато ръката ми се умореше и започвах да изтривам обляната в кръв сабя в гривата на коня, отново се питах: убивах, убивах, но за какво?

Мисионерът и ковачът се спогледаха при тези думи на войника.

— Всяко великодушно сърце изпитва същото — каза мисионерът — в мига, в който премине жаждата за слава и човек остане отново с чувствата, които Бог е всадил в сърцето му.

— Точно това показва, че ти си нещо повече от мен, сине, защото винаги си изпитвал тия благородни чувства. Но разкажи, все пак, как се измъкна от ръцете на побеснелите диваци? — Гавриил настръхна при този въпрос, а след това се изчерви, защото войникът продължи: — Ако не трябва или ако не можеш да отговориш.

— Нямам какво да крия — отвърна мисионерът с променен глас. — Но ще се измъча да ви обясня онова, което дори аз не разбирам.

— Как така? — попита изненадан Агрикол.

— Измамиха ме чувствата — отвърна Гавриил и се изчерви. — В часа, в който покорно очаквах смъртта си е станало това… А онова, което и сега ми се струва необяснимо, може би ще разбера много по-късно. Вероятно ще науча и коя беше тази странна жена…

Докато Дагоберт слушаше мисионера, напразно се опитваше да си отговори от кого идеше неочакваната помощ, която спаси и него, и сирачетата от затвора в Лайпциг.

— За каква жена разказваш? — попита ковачът.

— За онази, която ме спаси.

— Жена те отърва от ръцете на диваците? — попита Дагоберт.

— Да — отвърна Гавриил — Млада и красива жена.

— Коя беше? — отново попита Агрикол.

— Не знам. Когато я попитах, тя отговори „Аз съм сестра на оскърбените“.

— Откъде идеше? Накъде отиваше? — растеше любопитството на Дагоберт.

— „Отивам, където страдат“ — отговори ми тя. — И тръгна към Северна Америка, към онзи далечен край, където има вечен сняг и нощта няма свършване…

— Като в Сибир… — промълви Дагоберт замислено.

— Но как изведнъж тази жена ти се притече на помощ? — обърна се Агрикол към Гавриил, който все повече изглеждаше замислен.

Мисионерът се готвеше да отговори, когато на вратата някой похлопа. Страхът, който беше изоставил Агрикол с идването на брат му, отново го обхвана.

— Агрикол — чу се слаб глас — искам да ти кажа нещо.

Ковачът позна гласа на Гърбавото и отиде да отвори.

Младото момиче се дръпна назад в тъмния коридор и каза неспокойно:

— Агрикол, слънцето изгря преди час, а ти още не си тръгнал. Какво неблагоразумие! Ами ако дойдат да те арестуват? Моля те, по-бързо отиди при госпожица Кардовил, няма време за губене…

— Ако не беше дошъл Гавриил, щях да съм тръгнал, но не можех да пропусна щастието да бъда малко време с него.

— Гавриил е тук? — попита Гърбавото, защото, както вече стана ясно, тя бе израсла заедно с него и с Агрикол.

— От половин час е при мен и при татко.

— Щях да бъда радостна да се видя с него. Сигурно се е качил, докато ходих при майка ти да я попитам има ли нужда от помощ. Двете госпожици са тъй уморени, че още спят. Госпожа Франциска помоли да предам това писмо на баща ти. Получила го преди малко.

— Благодаря ти.

— Нали вече се видя с Гавриил? Тръгвай. Помисли какъв удар ще бъде за баща ти ако те арестуват пред очите му. Тръгвай бързо. А ако госпожица Кардовил бъде така добра, че пожелае да ти помогне, след два часа ще бъдеш отново тук.

— Още малко и тръгвам…

— Аз се връщам да пазя при вратата. Ако забележа нещо, ще дойда да ти съобщя, но ти не се бави.

— Бъди спокойна.

Гърбавото се спусна бързо по стълбите, а Агрикол влезе в стаята.

— Татко — обърна се той към Дагоберт — това писмо ти изпраща мама, получила го е преди малко.

— Прочети го вместо мен, синко.

Агрикол прочете следното:

„Госпожо. Научих, че мъжът ви е натоварен от генерал Симон с важна задача. Щом се появи в Париж, предайте му да дойде в моето бюро в Шартър незабавно. Натоварен съм да предам единствено на него документи, необходими за делата на генерал Симон. Дюран, нотариус в Шартър“.

— Кой ли е съобщил на господина, че скоро ще пристигна в Париж? — погледна Дагоберт сина си учудено.

— Може това да е нотариусът, чийто адрес си загубил и на когото си изпратил документите? — отвърна Агрикол.

— Той не се казваше Дюран и много добре помня, че бе нотариус в Париж, а не в Шартър — отвърна войникът след като помисли известно време.

— Струва ми се, че трябва да тръгнеш незабавно — каза Агрикол, който се зарадва, че тази случка ще отдели баща му за два дни от дома, през което време може би ще приключат неговите работи.

— Съветът не е лош — отвърна Дагоберт.

— Това сигурно не проваля плановете? — обади се Гавриил.

— Малко. Защото мислех да прекараме този ден заедно. Но задълженията са преди всичко останало. Както и да е, пристигнах от Сибир в Париж, тъй че няма защо да се боя да отида от Париж до Шартър. Ще се върна само след четиридесет и осем часа. Роз и Бланш ще останат при жена ми и при техния ангел Гавриил, както го наричат те…

— За съжаление, ще ми е невъзможно… — продума мисионерът. — Това ми идване е едновременно и за сбогом…

— Как така! — извикаха едновременно Дагоберт и Агрикол. — За друга мисия ли тръгваш?

— Единственото, което мога да ви кажа, е, че за известно време не мога и не трябва да посещавам тази къща…

— Сине, — започна войникът развълнуван — като че ли някой те заплашва, принуждава… Аз познавам хора… Твоят настоятел, когото видях в Кардовилския дворец малко след корабокрушението, има лукаво лице. Тъжно е, че служиш на такъв капитан.

— В Кардовилския дворец! — извика смаян ковачът, изненадан от съвпадението на името. — В Кардовилския дворец ли ви прибраха след корабокрушението?

— Да, какво чудно има?

— Нищо, татко. А господарите на този дворец… там ли живеят?

— Когато поисках да им благодаря, управителят отвърна, че те живеят в Париж.

Какво странно съвпадение, каза си Агрикол, ако госпожицата, при която отивам, се окаже господарка на този дворец. И той побърза да изпълни дадената пред Гърбавото дума, затова каза на Дагоберт:

— Татко, извинявай, но вече стана късно, а в осем часа трябваше да съм на работа.

След като Дагоберт спомена на Гавриил за някаква принуда, той се бе замислил. Когато Агрикол приближи до него, за да се сбогува, мисионерът му отвърна тъй тържествено и категорично, че и войникът, и ковачът се смаяха:

— Добри ми, братко, искам да ти кажа една дума… Аз дойдох също така да ти кажа, че след няколко дни ще имам нужда от твоята помощ. И от вашата, татко, позволете ми да ви наричам така — обърна се развълнувано Гавриил към Дагоберт.

— Но защо ми го казваш с такъв тон? Какво се е случило? — възкликна ковачът.

— Ще са ми необходими съветите и помощта на двама честни и смели мъже — рече Гавриил. — Надявам се, че мога да разчитам на вас, нали? И във всеки момент, при едничка само моя дума, вие ще ми помогнете?

Дагоберт и синът му се спогледаха, смаяни от думите на Гавриил. Агрикол усети, че сърцето му се свива. Ами ако бъде в затвора, когато брат му има нужда от него, тогава какво ще направи?

— Във всеки час на нощта и на деня, синко, можеш да разчиташ на нас — отвърна Дагоберт. — Не забравяй, че ти имаш баща и брат.

— Благодаря — каза Гавриил. — Аз съм щастлив.

— Ако не беше свещеник — започна Дагоберт — щях да помисля, че имаш смъртен двубой с някого.

— Да — отвърна развълнуван мисионерът. — Може би ще има наистина смъртоносен двубой, за който ми трябват свидетели като вас. Един баща и един брат…

Малко по-късно Агрикол, обезпокоен още повече, вървеше бързо към госпожица Кардовил, където и ние ще заведем читателя.

VI част
Дворецът „Сен-Дизие“

I глава
Павилионът

Дворецът „Сен-Дизие“ беше една от най-просторните и красиви сгради на Вавилонската улица в Париж. Няма нищо по-мрачно, по-впечатлително и по-тъжно от вида на тази сграда. Огромните прозорци с тънки сивобели рамки придаваха още по-мрачен вид на стените от дялан камък, почернели от годините. Сградата, подобно всички останали в тази част на града, беше строена към средата на миналия век и представляваше голяма постройка с триъгълен фронт и полегат покрив. Тя беше на два етажа, до които се стигаше по широки каменни стълби. Фасадата бе обърната към широк двор, от който се виждаха сводестите врати, които водеха към жилищата на прислугата. Другата страна гледаше към градината, в чийто далечен край, подобно на всички останали къщи в тази част на града, беше построен тъй наричаният малък дворец. Това беше павилион, изграден с прелестния лош вкус от времето на Помпадур. Павилионът, в който живееше Адриана Кардовил, беше на един етаж, до който се стигаше през колонада. От малката входна стая се влизаше в овален салон, осветяван отгоре. До него имаше други четири стаи, които служеха за таен изход. В подобни помещения към големите къщи днес никой не живее, някъде те са превърнати в оранжерии. По някакво изключение павилионът в двореца „Сен-Дизие“ беше ремонтиран — каменните му стени светеха като пароски мрамор, а подновената фасада бе пълна противоположност на мрачната сграда, която се виждаше в края на голямата поляна.

На следващия ден след преместването на Дагоберт и дъщерите на генерал Симон на улица „Brise-Miche“, тук се разиграваше следната сцена. Бе осем сутринта. Зад високите дървета, които лете образуваха покрив от зеленина над малката беседка от времето на Людовик XIV, се показваше ясното зимно слънце. Вратата на предната стая се отвори и слънчевите лъчи осветиха едно прелестно младо момиче с дребно английско куче до него. Момичето се казваше Жоржет, тя бе на осемнадесет години. Кучето наричаха Лютина. Макар да бе още твърде рано, Жоржет вече бе облечена: малка валентийска шапка с широки връзки, накичена с червени панделки и леко кривната назад върху русите коси, украсяваше главата й. Роклята от сиво копринено сукно, украсена с къдри от лен, завързани отпред, подчертаваха облите й гърди. Бяла престилка от холандско платно, върху чийто долен край се виждаха три широки реда изкусни шевици, пристягаше гъвкавия кръст. Късите й широки ръкави, завършващи на края с дантела, показваха дългите й ръце, върху които тя бе сложила ръкавици, стигащи до лактите й. Когато Жоржет повдигна роклята си, за да се спусне по стълбите, се видя част от хубавия й крак, обут в бели копринени чорапи и черни обувки от турски сатен.

Когато момиче като Жоржет поиска да се покаже пленително, то в ясните му очи светва искра, веселост плъзва върху лицето и то, със сините си и красиви очи, става по-привлекателно, отколкото ако е чернооко. Това засмяно момиче, което снощи бе въвело Агрикол в павилиона, бе първата камериерка на внучката на госпожа княгиня Сен-Дизие, госпожица Адриана Кардовил.

Лютина, която лесно бе открил ковачът, залая и се затърча по поляната. Козината й бе лъскава и черна и блестеше под червения сатен, който обвиваше врата й. Големите очи на кучето показваха, че то е умно, а дългите му уши се влачеха по земята. Внезапно се показа непозната фигура и това накара Жоржет и Лютина да застинат на мястото си. Малкото кученце стъпи здраво на краката си, показа острите и бели като слонова кост зъби и зачака непознатия. Той се оказа една възрастна жена, придружена от голямо, тъмносиво куче. Козината му също бе лъскава, вратът малко изкривен, а опашката свита на кравайче. Кучето стъпваше разкрачено с философска и лъжливо набожна стъпка. Черната му, намръщена муцуна и издадените навън два остри зъба, показваха злобата и отмъстителността му. Кучето се наричаше Господин.

Стопанката на Господин — около петдесетгодишна жена на среден ръст, беше облечена в тъмни дрехи. Роклята й бе червеникава, коприненото й наметало и шапката бяха черни. Личеше, че на младини е била красива. Румените бузи, сключените вежди и черните игриви очи контрастираха със строгото изражение, което тя си бе придала. Тази жена беше госпожа Августина Гривоа, главната камериерка на княгиня Сен-Дизие. Двете жени се различаваха толкова силно, колкото различни бяха и кучетата им.

Госпожата се сепна, когато видя малкото кученце. Лютина, още щом съзря Господин, тръгна към него тъй враждебно, че едрото куче изскимтя от страх и се скри зад госпожа Гривоа.

— Струва ми се, госпожице, че можехте да не насъсквате кучето си — каза тя строго на Жоржет.

— Струва ми се, че причината да прогоните снощи Лютина е същата. Добре, че един честен човек я е намерил на Вавилонската улица и я донесе вкъщи. Но защо ви срещам толкова рано, госпожо, каква е причината?

— Княгинята ме праща при госпожица Адриана. Трябва да й предам нещо много важно.

Госпожа Гривоа, залисана да опази Господин от приближаващата Лютина, не забеляза тревогата, която премина по лицето на Жоржет.

— Снощи госпожицата си легна много късно — успя да скрие вълнението си тя — и ми забрани да пускам при нея когото и да е до обед.

— Сигурно е така. Но заповедите на леля й, княгинята, трябва да се изпълняват. Така че госпожице, бъдете добра да събудите господарката си.

— Господарката ми не изпълнява никакви заповеди, тя е в къщата си и няма да я събудя до обед.

— Тогава ще отида сама…

— Ева няма да ви отвори. А ключът от салона, през който може да се стигне до спалнята на госпожицата, е у мен.

— Как смеете да ми пречите да изпълня заповедта на княгинята!

— Смея!

— Ето какъв е плодът от добротата на княгинята — въздъхна жената. — Госпожица Адриана вече не изпълнява заповедите й, а на всичко отгоре се обкръжава с момичета, които от рано сутринта се кичат…

— Госпожо, вие ме упреквате за това, че се обличам! Нали самата сте била една от най-добре облечените дами на княгинята. В този дворец това е ставало от поколения, така е и сега.

— Какви поколения! Да не съм стогодишна! Какво безочие!

— Говоря за поколения сред камериерките. Защото като изключа вас, останалите се задържат най-много две-три години при княгинята. Тя е твърде своенравна към бедните момичета…

— Госпожице, забранявам ви да говорите така за моята господарка. Трябва да произнасяте името й коленичила.

— Но ако човек иска да поблагодари… Снощи, към единадесет и половина вечерта… една кола спря близо до големия дворец. Тайнствено лице, загърнато в наметало, слезе от колата, почука по прозорчето на коларя и до един след полунощ колата все още стоеше на улицата и чакаше, докато същият непознат човек произнасяше името на княгинята, паднал на колене…

Дали защото госпожа Гривоа не знаеше за посещението, което направи Родин (защото той бе тайнственото лице) на госпожа Сен-Дизие след като се увери в пристигането на дъщерите на генерал Симон в Париж или защото тя трябваше да се преструва, че не знае нищо за това посещение, госпожа Гривоа повдигна рамене и каза презрително:

— Не зная какво искате да кажете, госпожице, освен това не съм дошла да слушам клюките ви. Още веднъж ви питам, ще ме заведете ли при госпожица Адриана?

— Повтарям ви, госпожо, че господарката ми спи и заповяда никой да не я безпокои до обед.

Разговорът се водеше недалеч от павилиона, чийто вход се виждаше. Изведнъж госпожа Гривоа протегна ръка напред и извика:

— Боже май! Възможно ли е това? Какво видях?

— Какво видяхте? — попита Жоржет и се обърна към павилиона.

— Кого видях ли? Видях я да се изкачва по стълбите към преддверието. Познах я много добре. Да се прибира в осем часа сутринта — възкликна госпожа Гривоа — Не, не мога да повярвам!

— Видяхте госпожицата ли? — започна да се смее Жоржет пресилено. — Разбирам… Искате да ми върнете за тази истинска история с колата нощес…

— Повтарям ви! Ей сега я видях!

— Забравили сте си очилата, госпожо Гривоа.

— Очите ми още са силни. Няма съмнение, че госпожицата се върна през онази вратичка, която води към улицата. Боже мой, какво ще каже княгинята! Не я излъгаха предчувствията й — ето докъде я доведе слабостта й към прищевките на госпожицата… Това е толкова чудовищно, че макар да го видях с очите си, пак не мога да повярвам, че е истина.

— Сега ще ви заведа при госпожицата, за да се уверите, че ви се е привидяло.

— Много сте хитра, скъпа моя. Предлагате ми да отида сега, защото сте сигурна, че госпожица Адриана е вътре…

— Уверявам ви, госпожо, че…

— Онова, което мога да ви кажа е, че нито вие, Флорин или Ева ще останете тук още двадесет и четири часа. Ще съобщя на княгинята какво става. Боже мой, да излиза нощем и да се връща в осем сутринта… Най-накрая трябваше да се случи и това. Уверена съм, че на когото и да разкажа, ще ми отговорят, че е естествено и не може да има друг завършек. Ах, какъв тежък удар за уважаемата княгиня!

Госпожа Гривоа се обърна и тръгна заедно с Господин към двореца, а Жоржет изтича към павилиона, за да съобщи на госпожица Адриана Кардовил, че Гривоа я е видяла или й се е сторило, че я е видяла, да се прибира тайно през малката вратичка на градината.

II глава
Приготовлението на Адриана

Беше изминал един час от случката в градината.

За да се разбере цялата ситуация, трябва да посочим няколко отличителни черти от своенравния характер на госпожица Кардовил. Тя бе с независим дух, изпитваше отвращение към всичко грозно и по тая причина обичаше да се заобикаля с красиви и привлекателни неща. Харесваше й да ги съзерцава, както й харесваше и мелодията на хубава песен, ритъмът на поезията. Тя страстно обичаше цветята и се опиваше от уханията им. Тя имаше и още един грях — умееше да оцени хубавия плод, вкуса на добре опечения златен фазан или дъха на хубаво старо вино. Но Адриана се възхищаваше от всичко това разумно и предпазливо. Тя считаше, че ще е неблагодарница ако изхаби или загрози божиите дарове, нещо, от което я предпазваше изтънченият й вкус.

Красивото и грозното за нея заместваха доброто и злото.

Тя почиташе еднакво физическата и нравствената красота. Адриана беше идеалното олицетворение на най-изтънчената чувственост.

Тя имаше наистина независим характер и особено я възмущаваше положението на жената в обществото. В същото време тя бе истинска жена — с прелестта и красотата си, със страхливостта и смелостта си, с омразата към грубия деспотизъм на мъжа и с необходимостта да се посвети изцяло на онзи, който го заслужи, със своеобразното си остроумие, и най-накрая със справедливото си подигравателно отношение към някои високопоставени особи, които срещаше у княгиня Сен-Дизие, когато ходеше при нея.

След като съобщихме тези необходими пояснения, ще заведем читателя да присъствува на събуждането на Адриана Кардовил. Тя тъкмо излизаше от банята. Трябва да познаваме изкуството на венецианската школа, за да опишем прелестната картина, която повече подхождаше на шестнадесети век в някой дворец във Флоренция или Болоня, отколкото на парижкото предградие Сен-Жермен, през февруари 1832 година.

Стаята на Адриана приличаше на малък храм, издигнат в чест на красотата. Слънцето влизаше през двойни прозорци, които запазваха топлината и които бяха донесени от Германия. Стените на павилиона бяха изградени от дебел дялан камък. Между двете кръгли стъкла на рамката беше поставено едно ковчеже, от което по стъклата се плъзгаха лиани. Прекрасен червен килим украсяваше стените, а друг, в същия цвят, бе застлан на пода.

Под прозореца се намираше тоалетката на Адриана. Тя бе истинско произведение на златарското изкуство. Върху широк поднос от лазулит бяха подредени златни кутийки с капачета, украсени със скъпоценни камъни, кристални шишенца и други тоалетни пособия. Две големи сребърни фигури крепяха кръглото огледало, което вместо рамка бе обиколено от венеца на цветята. От двете страни на тоалетката стояха големи японски цветарници, препълнени с камелии, гардении и други цветя. На стената срещу прозореца можеше да се види скулптурката „Дафнис и Хлоя“ — най-целомъдреният идеал на срамежливата красота. Два златни аплика осветяваха малахитовата подпора на прекрасните фигури. Голям сребърен сандък, украсен с позлатени фигурки и пъстроцветни скъпоценни камъни, поставен върху четири бронзови крачета, служеше за останалите нужди от тоалета на Адриана. Имаше още две големи огледала и няколко превъзходни репродукции от Рафаел и Тициан, рисувани от Адриана. Върху масичките от източен яспис бяха подредени сребърни и позлатени съдове, пълни с благовония. Един диван, няколко стола и дървена позлатена маса допълваха покъщнината на тази стая.

След банята Адриана седеше пред тоалетката, а около нея се суетяха трите момичета.

Като логично следствие от нейната любов към красивото, тя бе направила така, че младите момичета, които я обслужваха, също да бъдат красиви и да са облечени добре. Вече разказахме как бе облечена Жоржет, а приятелките й по нищо не й отстъпваха. Флорин, която приличаше на Диана, богинята на лова, беше с бледа кожа и черноока. Тъмната й коса, събрана на тила, бе украсена с дълга златна игла. Ръцете й бяха голи като на останалите момичета. Роклята й бе светлозелена — любимият цвят на венецианските художници, фустата й бе широка, на гърдите й бялата батиста бе набрана и се закопчаваше с пет златни закопчалки. Третата слугиня бе ниска на ръст и толкова простодушна, че Адриана я наричаше Ева. Червената й гръцка рокля оставяше открити ръцете й до раменете. Момичетата бяха засмени и щастливи. Те служеха на Адриана с открито сърце и любов, за тях бе удоволствие да направят господарката си прекрасна и те го вършеха с радост и гордост.

Слънцето огряваше тоалетната масичка. Адриана седеше до нея върху нисък стол. Тя бе облечена в роба от бледосинкава коприна. Тънката й талия бе пристегната от колан, чиито ресни се отпускаха свободно надолу. Шията, подобно на прелестните й ръце и рамене, бе открита. Ослепителната белота на кожата й можеше да се сравни единствено със слонова кост. Тъмночервените и влажни устни, както става винаги при червенокосите жени, подчертаваха блясъка на лицето й. Той се допълваше и от малките уши, от разширените ноздри и от лъскавите нокти. Чистата, гореща и жива кръв показваха здравето, жизнеността и младостта й. Очите на Адриана бяха големи и кадифени. Те ту блясваха хитро и умно, ту оставаха премрежени между дългите й клепачи. По волята на природата клепачите и веждите й бяха черни, а косата червена. Челото й бе обло, носът незабележимо орлов, зъбите й блестяха, а сочните й устни тъй чувствени, като че ли непрекъснато искаха целувки, усмивки и наслаждения от изтънчени лакомства. Рядко можеше да се види толкова дълга шия като нейната. Адриана бе червенокоса, каквито са прекрасните женски образи, пресъздадени от Тициан и Леонардо да Винчи. Разтопеното злато не блести повече от нейната естествено къдрава, дълга и тънка като коприна коса. Когато Адриана се изправяше, косата й стигаше до земята и тя приличаше на Венера. В този момент тя представляваше прекрасна гледка. Жоржет, изправена зад господарката си, решеше косите й с гребен от слонова кост. В същото време Ева, коленичила на пода, обуваше краката на госпожица Кардовил с обувки от червен сатен върху копринените чорапи, през които прозираха тънките глезени на господарката й. Флорин държеше позлатена кутия с благовонно масло, с което Адриана покриваше кожата на ръцете си. Нека не забравяме и Лютина, която лежеше в скута на господарката си и с широко отворени очи внимателно наблюдаваше какво правят с нея.

В същия миг се чу звънецът, Адриана даде знак, след който Флорин напусна стаята и след малко се върна с писмо, положено върху малък позлатен поднос.

Адриана взе писмото, видя, че е от управителя на Кардовилското имение и започна да чете.

„Госпожице, позволявам си да се обърна към вас, познавайки доброто ви и великодушно сърце. Двадесет години служа на покойния ви баща граф-дук Кардовил местно. Замъкът е продаден, тъй че ние с жена ми много скоро ще трябва да напуснем и ще останем без средства. На нашите години това е много тежко, госпожице…“

— Бедните хора! — промълви Адриана като прекъсна четенето. — Баща ми винаги е говорил добре за тяхната преданост и честност. — След което продължи с писмото.

„Можем да запазим службата си, но трябва да извършим подлост. Каквото и да се случи с нас оттук нататък, ние с жена ми не искаме хляб на такава цена…“

— Да, де — промърмори Адриана — Да си горд в бедността е като благоуханието на полските цветя.

„За да мога да ви обясня тази подлост, госпожице, трябва най-напред да ви съобщя, че преди два дни тук пристигна господин Родин от Париж…“

— Ха! — отново прекъсна четенето Адриана. — Родин! Секретарят на абат д’Егрини. Няма да се изненадам ако се окаже, че зад това се крие някакво вероломство или клюка. Ще видим!

„Господин Родин пристигна от Париж, за да ни съобщи, че земята е продадена и той ще ни помогне да запазим службата си ако ние му помогнем да направи един опозорен свещеник изповедник на новата господарка и ако се съгласим да наклеветим един друг свещеник, който е много уважаван по тези места. Освен това два пъти в седмицата, тайно трябва да съобщавам за всичко, което се случва в замъка. Тези предложения бяха маскирани с благовидни причини, но всъщност работата стои точно така, както ви я съобщавам…“

— Разврат, клевета и предателство! — промълви Адриана потресена. — Не мога да мисля за тези хора по друг начин, освен като за отровни и грозни същества. Предпочитам да си представям приятното лице на клетия Дюпон и жена му…

„Вие разбирате, госпожице, че ние не се двоумихме: ще напуснем Кардовил, където преминаха двадесет години от живота ни, но ще го напуснем като честни хора. Ако вие, която сте толкова добра, можете да ни препоръчате на някои ваши приятели, благодарение на вас може би ще успеем да се избавим от лошото, което ни очаква…“

— Разбира се, че ненапразно са се обърнали към мен! Да се спасят от Родин толкова добри хора е удоволствие за мен. Освен това, обичам да побеждавам силните и насилниците! — И Адриана продължи да чете писмото.

„След всичко, което казахме за нас, позволете, госпожице, да измолим покровителството ви и за други, защото е лошо човек да мисли само за себе си. Преди три дни два кораба се разбиха край нашите брегове. Спасиха се само няколко души и ние с жена ми ги прибрахме в замъка, за да се погрижим за тях. Повечето тръгнаха за Париж, но един остана тук. Все още раните му не позволяват да напуска замъка и ще остане още няколко дни. Той е млад, двадесетгодишен индийски принц, добър и красив…“

— Индийски принц! Двадесетгодишен, млад, добър и красив! — възкликна радостно Адриана. — Това е прекрасно и не се среща често. Вече изпитвам съчувствие към него… Но какво мога да направя за този Адонис от бреговете на Ганг?

Трите момичета не се изненадаха, защото бяха свикнали със странностите на Адрианиния характер. Жоржет и Ева започнаха да се подсмиват веднага, само Флорин се забави, за да запомни всяка дума на господарката си, която, след като премина унеса й по индийския Адонис, продължи да чете писмото на управителя.

„Един от съотечествениците на индийския принц, който остана да му служи, ми разказа, че по време на корабокрушението той е изгубил всичко. И че трябвало на всяка цена да стигне до Париж, където имал много важна работа. Това принцът не е казвал — той е толкова горд, че няма да си позволи да се оплаква, но съотечественикът му е по-общителен. Той ми разказа, че принцът е имал големи нещастия, англичаните неотдавна убили баща му, който бил владетел на една индийска област, отнели земята му.“

— Странно! — каза Адриана след като размисли. — Баща ми разказваше за една наша близка, която се омъжила в Индия за тамошен цар, при когото генерал Симон, който неотдавна стана маршал, бил на служба… — изведнъж спря внезапно и се усмихна. — Боже мой, колко странно ще бъде… Тези неща ми се случват, а говорят, че съм била своенравна. Не аз, а Провидението често е твърде ексцентрично. Но да видим дали Дюпон съобщава името на този красив принц…

„Надявам се, госпожице, че ще ни простите за нашата дързост, като си позволяваме да говорим за нашите трудности, докато край нас е този принц, който също има нужда от помощ. Повярвайте ми, аз съм стар и имам опит. Щом видях благородното и спокойно лице на този индиец, разбрах, че той е достоен за съчувствието, което моля за него. Ще му стигнат и малко пари да си купи няколко европейски дрешки, защото всичко негово потъна в морето…“

— Боже мой, европейски дрехи! — засмя се Адриана. Бедният млад принц, Бог да го пази от тях, както и мене! Съдбата ми изпраща от Индия човек, който е имал щастието да не докосва никога това отвратително европейско облекло, тези грозни дрехи, тези шапки, които правят хората смешни и грозни… Пристига принц от онези земи, където мъжете носят коприна, муселин и кашмир… Каквото и да пише Дюпон, няма да му се купуват никакви европейски дрехи! Но как му е името? Ами ако той е моят роднина отвън Ганг? В детството си съм слушала толкова много за баща му, че ще ми бъде приятно, ако мога да посрещна добре неговия син — И Адриана отново зачете писмото.

„Ако можете да изпратите тази малка сума, тя ще бъде голяма услуга и за нещастния принц, и за неговия съотечественик. Познавайки вашата деликатност, може би ще предпочетете да изпратите помощта, без никой да разбере. В такъв случай можете да разчитате на моята готовност. Ако желаете да постъпите по друг начин, съобщавам ви неговото име, както ми го каза неговият съотечественик — принц Джалма, син на Каджа-Синг, цар на Мунди…“

— Джалма… — каза бързо Адриана, като се опитваше да си припомни. — Каджа-Синг… Да, баща ми споменаваше подобни имена. И говореше, че няма по-благороден човек от този стар индийски цар, който е наш роднина по женска линия. Да, тези са имената — каза усмихната тя. — Те не се срещат често, за да може човек да ги забрави или сбърка с други… И така, Джалма е мой роднина. Той е добър, млад, силен и красив. Освен това никога не е обличал отвратителните европейски дрехи… И няма никакви средства. Колкото едното е приятно, толкова другото е лошо. Бързо, бързо трябва да направим така, че да намери нещо, което да напомня за неговата родина…

След тези думи тя се обърна към една от слугините си и заповяда:

— Жоржет, вземи лист и пиши…

Младото момиче се приближи към масичката за писане и като седна, обърна се към господарката си:

— Чакам вашите заповеди, госпожице.

Адриана Кардовил, чието лице грееше от щастие, продиктува следното писмо до един стар и талантлив художник, който дълго време бе я учил да рисува.

„Драги Тициане, добри Веронезецо, достойни Рафаеле. Убедена съм, че ще ми извършите голяма услуга с готовността, която винаги съм срещала у вас. Помолете моделиера, който скрои последните ми дрехи от петнадесети век, да направи нови индийски дрехи за един млад човек. Нека вземат модел от Антониус или по-добре ще е ако това направят от индийския Бакхус. Изберете най-красивите платове и гледайте да бъдат индийски. За пояса и за чалмата прибавете шест кашмирени шала — два бели, два червени и два портокалови. Свършете това най-много за три дни, вземете моята кола и тръгнете за замъка Кардовил. Управителят Дюпон, един от старите ви приятели, ще ви заведе при индийския принц, когото наричат Джалма. Ще му кажете, че при него ви изпраща непознат приятел, който иска да го спаси от ужасната европейска мода. Добавете, че приятелят го чака с нетърпение в Париж. Ако възрази, че е болен кажете, че в моята кола ще му бъде удобно. Поръчайте да приготвят леглото, което е в колата. Извинете непознатия приятел, че не изпраща на принца индийски носилки или поне един слон, но носилките са в операта, а слонът в зоологическата градина. Щом го убедите, тръгнете веднага и го докарайте в павилиона ми на Вавилонската улица. Каква съдба, да живея на улица «Вавилон», това говори на всеки азиатец… Имайте добрината, добри и стари ми приятелю, да не се учудвате и да не правите прибързани заключения. Това не е обикновена лудория…“

Докато диктуваше последните думи, Адриана се промени и стана сериозна и строга, но това бе за кратко.

„Сбогом, стари приятелю. Сега аз приличам на онзи капитан, когото толкова пъти ме карахте да рисувам с острия му нос и брадата на завоевател. Шегувам се, но само след час ще започне моята война с милата ни и лъженабожна страна. Много поздрави на вашата прелестна съпруга…“

Адриана погледна Жоржет и попита:

— Написа ли всичко?

— Да, госпожице.

— Ах! — възкликна Адриана. — Прибави в послепис…

„Изпращам ви полица за всички тия разноски. Не жалете нищо — знаете, че мога да си позволя това.“

— А сега ми дай писмото да го подпиша — каза Адриана.

Тя взе перото, което й подаде Жоржет, подписа писмото и един чек на името на банкера си.

„Ще платите на господин Норвал срещу разписка сумата, която ви поиска за разноски, направени на моя сметка. Адриана Кардовил.“

Докато Жоржет пишеше писмото, Флорин и Ева довършваха тоалета на господарката си. Тя вече бе облякла рокля, за да отиде при леля си. По вниманието, с което Флорин слушаше как Адриана диктува писмото до Норвал, лесно можеше да се забележи, че тя се старае да запомни всяка дума на госпожицата.

— Ева — обърна се тя към едното момиче — ще занесеш това писмо на господин Норвал.

Звънецът отново издрънча. Ева тръгна да провери кой идва. Флорин се спусна да я изпревари и каза на Адриана:

— Не може ли аз да изпратя писмото? И без друго трябва да отида до двореца.

— Добре. Ева, виж какво искат… А Жоржет да запечати писмото.

— Госпожице — каза Ева, като се върна в стаята — работникът, който снощи намери Лютина, ви моли да го приемете. Много е бледен и изглежда натъжен.

— Вече му потрябвах? — отвърна живо Адриана. — Добре. Покани го в малкия салон, а ти, Флорин, веднага отнеси писмото.

Флорин излезе, а госпожица Кардовил, последвана от Лютина, влезе в малкия салон, където я очакваше Агрикол.

III глава
Разговорът

Когато Адриана Кардовил влезе в салона, където я чакаше Агрикол, тя бе завършила тоалета си. Облечена бе в тъмносиня рокля, украсена отпред с черна коприна, според тогавашната мода. Роклята подчертаваше тънката й снага и облите гърди. Широката шотландска панделка, завързана на фльонга, й служеше за вратовръзка. Къдрици от великолепната й коса стигаха почти до кръста й.

За да увери баща си, че отива на работа у господин Харди, Агрикол бе принуден да облече работните си дрехи. Беше облякъл само нова риза, чиято яка падаше върху черна вратовръзка. Под широките му сиви панталони се виждаха добре лъснати ботуши. В ръцете си държеше шапка от сукно. Синята му връхна риза, украсена с червена коприна, подчертаваше широките му рамене и му стоеше по-добре от каквато и да е друга дреха или редингот. Докато чакаше госпожицата, Агрикол разглеждаше един красив сребърен съд. Върху малка плочка, закачена върху подложката от стар мрамор, можеха да се прочетат следните думи: „Изработена от Жан-Мари, 1831 година“.

Адриана стъпваше леко по килима и влезе толкова тихо в салона, отделен от другата стая само със завеса, че Агрикол се стресна, когато чу гласа й.

— Красив съд, нали господине?

— Много красив, госпожице — отвърна смутено той.

— Както виждате, обичам да се знае — добави госпожица Кардовил и посочи малката плочица. — Художникът подписва картината си, писателят — книгата, а аз искам и работникът да подпише изработеното от него… Това е името на един беден занаятчия, който направи този изящен съд за един богат златар. Когато го купувах от него, той се изненада от странното ми желание да се изпише името не на златаря, а на работника. Щом като няма богатства, нека поне има право върху името си, нали господине?

— Аз също съм работник — поуспокоен, отговори ковачът. — И намирам това за справедливо.

— Радвам се на такова съвпадение. Моля, седнете — посочи му тя червеното копринено кресло и сама седна срещу него. Като видя, че Агрикол отново свенливо навежда поглед, Адриана посочи Лютина и каза весело: — Тя винаги ще ми напомня за вашата добрина. Кажете с какво мога да ви бъда полезна?

— Госпожице, — започна решително Агрикол. — Наричам се Балдуин и съм ковач у господин Харди, в Плеси, близо до Париж. Вчера вие ми предложихте пари, аз не приех, а днес дойдох да поискам нещо навярно много повече, отколкото ми давахте. Казвам това най-напред, защото от това се притеснявах…

— Ако ме познавахте — отвърна Адриана — нямаше да се стеснявате. Колко пари ви трябват?

— Не зная, госпожице.

— Не знаете колко пари ви трябват?

— Госпожице, аз дойдох да ви искам… Не само колко пари ми трябват, но и да ви попитам колко ми трябват.

— Не мога да ви разбера.

— Ще ви обясня. На младини майка ми съсипа здравето си да се грижи за мен и за едно захвърлено момче, което тя прибра. Сега е мой ред да се погрижа за нея и съм щастлив от това. Разчитам единствено на работата си и ако я загубя…

— Нека майка ви бъде спокойна, господине, аз ще се погрижа за нея.

— Това ви интересува, госпожице?

— Разбира се.

— Значи я познавате?

— Вече да…

— Вие имате прекрасно сърце… — промълви Агрикол, след като малко помълча. — Гърбавото излезе права…

— Гърбавото ли? — Адриана изгледа Агрикол смаяна, защото тези думи звучаха непривично.

Работникът, който не се срамуваше от приятелите си, каквито и да са те, продължи:

— Гърбавото е едно бедно момиче, с което заедно израснахме. Тя има гърбица и затова я наричат така. Вие, двете, сте пълна противоположност. Но по богатство на душата, уверен съм, госпожице, че сте близки… Когато й разказвах как вчера ми подарихте онова красиво цвете, тя се сети…

— Уверявам ви, господине, — прекъсна го развълнувана Адриана — че подобно сравнение ме ласкае. Сърце, което запазва добротата си, независимо от всички нещастия, е голямо богатство. Когато си млад, красив и богат, е лесно да бъдеш великодушен!

Госпожица Кардовил се държеше сърдечно и естествено, нещо, което е характерно за независимия дух. Това позволи на Агрикол да забрави прелестта на покровителката си и да изпита толкова дълбоко уважение към нея, което противоречеше пък на възрастта й.

— Ако причината бе само майка ми, нямаше да се безпокоя толкова — каза Агрикол. — Бедните винаги си помагат. Всички в къщата ще се грижат за нея, но тя от това ще страда, защото и те са бедни. Освен това аз вече се грижа не само за нея, но и за баща си. Той бе осемнадесет години в Сибир и чак сега се върна… Той живя там, защото бе предан на своя бивш генерал, а днес вече маршал, Симон.

— Маршал Симон! — възкликна Адриана.

— Познавате ли го?

— Не, но той е женен за наша сродница.

— Тогава госпожиците, които баща ми доведе от Русия, са също ваши роднини! — радостно каза той.

— Маршалът има две дъщери?

— Те са на около шестнадесет години, прекрасни близначки. Майка им е умряла в заточение. Правителството присвоило малкото имот, който тя имала и те пристигнаха тук с баща ми от Сибир съвсем бедни…

— И къде са те сега? — попита Адриана.

— Вкъщи, госпожице. Това усложни положението и ме насърчи да дойда при вас. Може би като работя, ще успея да се грижа за тях, но ако ме арестуват…

— Да ви арестуват? Защо?

— Прочетете това писмо, госпожице. Изпратили са го на Гърбавото. Разказах ви за нея, израснахме заедно…

Агрикол подаде на госпожица Кардовил анонимното писмо, което бе получила шивачката. След като го прочете внимателно, Адриана бавно изрече:

— Господине, вие сте поет!

— Когато се прибирам при мама след работа, а понякога и докато кова желязото, за да се отвличам, съчинявам стихове…

— А тази песен, за която става дума в писмото, много ли е враждебна и опасна?

— Нищо подобно! Аз се радвам, че работя при господин Харди, който създава добри условия за работниците. Но има и други… Те са много и това ме накара да напиша това възвание… Нищо повече! Но вие знаете, че в подобни бунтовни времена най-често арестуват човек без причина. Какво ли ще стане с майка ми, с баща ми, а и с двете сирачета, които сигурно са от рода на маршал Симон, ако ми се случи такова нещастие! Ето защо дойдох да ви помоля, ако ме затворят да платите за мен гаранция. Така ще успея във всичко останало…

— Това може да се уреди — каза успокоена Адриана. — Но оттук нататък ще трябва да черпите вдъхновение от щастието, а не от скръбта. Ще платя гаранцията!

— Вие ме спасявате!

— Нашият домашен лекар е приятел с един от важните министри и има върху него голямо влияние. Някога му препоръчал какво да прави, тъкмо когато щели да му отнемат службата. Не се безпокойте, дори и да се появят трудности, ще намерим други начини.

— Винаги ще ви бъда благодарен!

— Който има, трябва да помага на другия, който няма. Децата на маршал Симон са мои роднини и ще живеят при мен. Съобщете това на майка си, а аз ще намеря време да я посетя и да й благодаря за грижите към тях.

В този миг Жоржет се показа зад завесата, която отделяше салона от съседната стая, и уплашено изрече:

— Навън става нещо странно, госпожице… Когато изпращах шивачката, видях зле облечени хора, които се взират в малката сграда до павилиона, като че ли търсят някого…

— Сигурно търсят мен — каза Агрикол замислен. — Още от улица „Сен Мери“ ми се стори, че ме преследват. Госпожице, след всичко, което казахте, че сте готова да направите за майка ми и за дъщерите на маршал Симон, отивам да се предам…

— Свободата е толкова прекрасна, че не трябва да я жертвуваме доброволно. А и Жоржет може да се е излъгала… Моля ви, не се предавайте, избягвайте колкото се може затвора, това ще улесни действията ми. Струва ми се, че правосъдието е привързано към онези, които веднъж са били негови клиенти.

— Един човек е на малката порта — каза развълнувана Ева, когато се появи в салона. — Той попита дали не е влизал тук млад мъж със синя риза. Каза, че младият мъж се нарича Агрикол Балдуин и трябва да му съобщи нещо много важно.

— Това съм аз… — промълви Агрикол. — Как искат да ме примамят…

— Не трябва да им позволявате — отвърна Адриана. — Ти какво отговори, Жоржет?

— Казах, че не разбирам за какво ме питат?

— Браво! А кой те разпитваше?

— Той си замина.

— Скоро ще се върне — пак се обади Агрикол.

— Вероятно — отвърна Адриана. — Затова трябва да останете още няколко часа. За съжаление аз трябва да отида у графиня Сени-Дизие, тя е моя леля. Срещата не мога да отлагам повече, след онова, което ми разказахте за дъщерите на маршал Симон. Останете тук, иначе ще ви арестуват.

— Принуден съм да ви откажа.

— Защо?

— Ако не отида аз, ще дойдат те, а не мога да си позволя да ви подложа на такова изпитание. След като вече съм спокоен за майка си, не ме е страх и от затвора.

— А скръбта на майка ви? А баща ви? А онази бедна шивачка, която ви обича като брат и на която аз приличам по душа? Защо ги забравяте! Останете тук и съм сигурна, че преди да се стъмни, ще ви отърва от това положение, било с гаранция или по друг начин.

— Но те ще ме открият тук!

— Невъзможно! Този павилион някога е служил за лудница. Тук има прекрасно скривалище, което никой не е открил. Жоржет ще ви заведе там и вие ще можете дори да напишете няколко стиха, ако имате вдъхновение…

— Вие сте много добра, госпожице, а аз не съм го заслужил.

— Така ли? А баща ви, който се е грижил за моите роднини, дъщерите на маршал Симон! А Лютина, която вие ми върнахте? Напишете ми бързо адреса на майка си и тръгвайте след Жоржет. И ми напишете хубави стихове, ако не ви притесни този… затвор, където отивате, за да избягате от истинския затвор.

Докато Жоржет водеше ковача към скривалището, Ева донесе на господарката си шапка от сив кастор със сиво перо, тъй като Адриана отдавна трябваше да бъде в големия дворец, където живееше графиня Сен-Дизие. Четвърт час по-късно Флорин влезе в стаята на госпожа Гривоа, първата прислужница на княгинята.

— Само това успях да взема сутринта — каза Флорин и подаде на възрастната госпожа едно писмо. — Добре, че имам добра памет…

— Кога се прибра сутринта? — попита госпожата.

— Кой? — отвърна с въпрос Флорин.

— Госпожица Адриана.

— Тя не е излизала, госпожо! В девет часа влезе в банята.

— Тя е била през нощта навън и се върна преди девет… Ето докъде стигна…

— Не ви разбирам — отвърна учудена Флорин.

— Госпожицата се прибра в осем сутринта през малката вратичка на градината. Ще продължиш ли да ме лъжеш?

— Вчера бях болна. Чак в девет помогнах на Жоржет и Ева, когато госпожицата излезе от банята. Заклевам се, че не знам какво е станало преди това.

— Нали ти казах да научаваш всичко от приятелките си!

— Така е, госпожо.

— И какво направи… госпожицата… тази сутрин, след като я видя?

— Продиктува писмо до господин Норвал. Помолих аз да се погрижа писмото да тръгне навреме, за да запомня всичко, което тя каза.

— Къде е писмото?

— Йероним го занесе в пощата.

— Глупачка! — изкрещя госпожа Гривоа. — Не се ли сети да ми го донесеш?

— Госпожицата по навик диктуваше на Жоржет, а аз запомних.

— Щеше да е по-добре ако се забави изпращането на това писмо… Княгинята ще се ядоса…

— Мисля, че постъпих правилно.

— Знам, че не си го направила нарочно. Вече шест месеца сме доволни от теб. Но този път ти…

— Бъдете снизходителна, госпожо!

— Добре, де! — втренчи поглед в нея Гривоа. — Няма защо да те гризе съвестта. Върви си! Свободна си…

— Знаете, че не е така — каза със сълзи на очи Флорин — аз съм зависима от господин Родин, който ме препоръча…

— Какво има още?

— Работникът, който вчера намери Лютина, дойде преди малко.

— Още ли е там?

— Не съм сигурна… Когато той влезе, аз бях тръгнала да ви донеса писмото.

— Разбери защо е идвал и намери начин да ми кажеш. А госпожицата безпокоеше ли се от предстоящото гостуване при княгинята?

— Беше весела, както винаги…

— Най-добре се смее последният — процеди през зъби възрастната жена, за да не я чуе Флорин. — Въпреки характера й, тя би просила милост, ако знае какво я очаква. А сега се връщай в павилиона.

— Сбогом, госпожо, и до скоро.

Флорин излезе от двореца, прекоси парка и се отправи към павилиона. А госпожа Гривоа веднага отиде при княгиня Сен-Дизие.

IV глава
Йезуитката

Докато се случваха тези истории в двореца, където живееше госпожица Кардовил, там където живееше госпожа княгинята Сен-Дизие, ставаха съвсем различни неща.

Разкошът на градинския павилион рязко контрастираше с мрачната вътрешност на двореца, на чийто горен етаж живееше княгинята. Приземният етаж бе пригоден за пиршества, а тя отдавна се бе отказала от подобни удоволствия. Мълчанието, което властвуваше в жилището й, както и манастирският ред, който господствуваше в този дом, придаваха на цялата обстановка особена строгост.

Една известна личност, когато говореше за княгинята, личност, на която Адриана Кардовил желаеше да обяви истинска война, казваше:

— За да спечеля госпожа Сен-Дизие, се принудих да бъда и подъл, и малодушен, макар че не съм такъв.

Госпожа Сен-Дизие не бе станала забележителна отведнъж. Трябва да споменем няколко думи, за да различим промените в живота на тази опасна и неумолима жена, която с участието си в Обществото на йезуитите, бе придобила тайнствена и ужасна сила. Известно бе, че в братството има хора с по-дълга или по-къса пелерина. (Светски членове в това общество се наричат йезуити, облечени в пелерина.) Някога голяма красавица, в последните дни на империята и първите на реставрацията госпожа Сен-Дизие, е била една от най-прочутите жени на Париж. Тя притежаваше бърз, неспокоен и решителен дух, имаше пресметливо сърце и богато въображение и се бе отдала на клюките, подобно на хората, които участвуват в играта заради удоволствието от нея. Мъжът й принц Сен-Дизие (по-големият брат на граф Ренепон, дук Кардовил, бащата на Адриана) бе дотолкова заслепен от нея, че през целия си живот не каза дума, от която да се разбере, че той знае какво върши жена му. Като не срещаше трудност, княгинята, без да се отказва от охолния живот, реши да го обогати и с политически сплетни. Например да нападне Наполеон, да го свали от трона, това бе нещо, което обещаваше вълнения, които можеха да задоволят и най-взискателния характер. Известно време всичко вървя добре. Красива и духовита, сръчна и лицемерна, прелъстителка, постоянно заобиколена от обожатели, които тя замесваше в тежки съзаклятия, княгинята се надяваше да възкреси Фрондата и по тази причина започна енергична и тайна кореспонденция с няколко влиятелни лица, които сега бяха в чужбина и които бяха известни с омразата си към императора. Така се появиха и първите й писмовни контакти с маркиз д’Егрини, тогава полковник на руска служба и адютант на Моро. Но един ден всичко бе разкрито, много от любовниците на госпожа Сен-Дизие бяха изпратени във Венсан, а княгинята, която императорът можеше да накаже много строго, бе изпратена само на заточение в едно от именията й близо до Дюнкерк.

По време на реставрацията това бе признато за заслуга и въпреки лекомисленото си поведение госпожа Сен-Дизие спечели доста голямо влияние. Маркиз д’Егрини получи служба и се върна във Франция. Той бе красавец и се отдаваше буйно на веселби. Те бяха правили съзаклятието с княгинята без да се познават, но сега не бе трудно да се опознаят и лично. Необузданото себелюбие и вкусът към удоволствията, гордостта им и нуждата да заповядват, нечистото съчувствие, което привлича и сближава развратните природи, ги правеха повече съзаклятници, отколкото любовници. Връзката им се поддържаше и от общата им омраза към обществото, в което си бяха спечелили много неприятели. Връзката им се разпадна, когато след дуела с генерал Симон маркизът влезе в семинарията.

Княгинята продължи бурния си живот, предусещайки края на хубавите времена. За характера й може да се съди по следното. Докато бе все още красива, тя пожела да приключи светския си живот с една последна, но голяма победа и подобно на някоя прочута артистка да се оттегли от сцената навреме, за да запази у хората спомена за себе си. Княгинята избра внимателно жертвите си. С много хитрост тя успя да отнеме любовника на една прелестна осемнадесетгодишна девойка и след това се оттегли с бляскав успех. След няколко продължителни разговора с абат-маркиз д’Егрини, който вече бе станал прочут и известен проповедник, тя внезапно напусна Париж и замина за две години в имението си близо до Дюнкерк само с една от камериерките си, госпожа Гривоа.

Когато се върна обратно, тя вече не бе някогашната лекомислена и разглезена жена. Дворецът Сен-Дизие, някога място за веселби, приеми и удоволствия, стана тихо и строго място. Вместо светско общество, княгинята приемаше само известни с набожността си жени и хора, за които се знаеше, че са религиозни и монархически настроени. Заобиколи се с някои висши духовници, взе под свое покровителство един женски калугерски орден, построи си параклис, намери си изповедник, енорист, та дори и духовен баща, но истинският й духовен наставник си остана абат-маркиз д’Егрини. Това внезапно и твърде шумно разгласено разкаяние накара много хора да се замислят. У едни то вдъхна уважение към княгинята, но други, по-проницателните, го приеха с усмивка. Само един пример може да покаже силата, която получи княгинята, след като влезе в Обществото. Този пример ще покаже също и злия и отмъстителен характер на тази жена, която сега Адриана Кардовил безразсъдно се готвеше да преодолее. Между онези, които се подсмиваха на нейната промяна бяха и двамата влюбени, които тя бе разделила. След като отново се събраха, те си отмъстиха на княгинята с няколко жлъчни подигравки за разкаянието й. След немного време на двамата се случи голяма неприятност. Анонимни писма отвориха очите за истината пред влюбения мъж, стана скандал и жената изчезна. А върху мъжа се струпаха колкото неясни, толкова и ужасни слухове, че приятелите му започнаха да го отбягват, докато го изоставиха. Като видя, че остава сам и като не знаеше къде се крие врагът, който му нанасяше тези удари, и след като не допусна, че това може да бъде работа на княгинята, той потърси един от старите си приятели. Приятелят му отговори не само уклончиво, но и презрително. Младежът се ядоса и поиска удовлетворение. Противникът му каза:

— Намерете си двама секунданти, които познавам и аз и тогава ще се дуелирам с вас.

Бедният младеж не намери нито един. Най-накрая, изоставен от всички, без да може да си обясни защо, той полудя от отчаяние и се самоуби. В деня на смъртта му госпожа Сен-Дизие каза, че онзи, който дълго време се подиграва с божиите и човешките закони, не може да приключи живота си по друг начин, освен като извърши още едно зло и се самоубие. Приятелите на госпожа Сен-Дизие разпространиха думите й.

Но това не беше всичко. До наказанието стоеше и наградата. Онези, които наблюдаваха внимателно, забелязваха, че любимците от религиозния кръг на госпожа Сен-Дизие бързо получиха високи служби. Добродетелните млади мъже, които набожно слушаха поученията, успяваха да се оженят за богати сирачета от ордена „Пресветото сърце“. Девойките по-късно разбираха какво значи да се омъжиш за набожен мъж, избран и наложен им от набожни жени, и по този начин плащаха скъпо за лъжливото благоволение да бъдат приети в това лицемерно общество. В него те се чувствуваха без подкрепа и ги тормозеха ако понечеха да се оплачат от съдбата си. В къщата на госпожа Сен-Дизие се назначаваха префекти, главни бирници, членове на академията, владици, перове. Срещу всесилната препоръка, която получаваха, те трябваше да се показват пред народа набожни и да воюват срещу всяка проява на безбожие и най-вече тайно да донасят на абат д’Егрини за всичко.

Ето един случай, който е пропуснала отмъстителната ирония на Молиер или Паскал и който станал през последната година на реставрацията. Един високопоставен чиновник в двора, независим и с твърд характер, не се причестявал. Това можеше да послужи като лош пример и затова абат д’Егрини го посети. Като отчиташе характера му, абатът разбра, че ползата наистина ще е много голяма, ако успее да го накара да се причести. Затова подхвана разговор не за учението и църковното тайнство, а за благоприличието и за добрия пример, който ще даде на народа.

— Ваше високопреподобие — отвърна чиновникът — аз почитам вярата повече от вас и смятам, че ще е лицемерно да се причестя, без да съм убеден.

— Не бъдете толкова неотстъпчив — лукаво се усмихна абатът, — ще намерим начин да успокоим съвестта ви с ползата, която ще имате, ако послушате. Ще ви се даде бяло причастие.

Предложенията на абата не бяха приети и той си отиде сърдит. Не след дълго придворният чиновник бе свален. Подобни случаи имаше много. Тежко и горко беше на всички, които не се вслушваха в съветите на госпожа Сен-Дизие и нейните приятели и не пазеха интересите им. Рано или късно те не завършваха добре — едни разваляха отношенията си, други загубваха доверие, трети честта си, четвърти правителствените си служби, и всичко това ставаше невидимо и тайно.

Сега ще стане ясно как в годините на реставрацията княгиня Сен-Дизие стана много влиятелна и опасна. По време на Юлските бунтове тя се присъедини към младежите и макар и да запази добри отношения с някои от най-влиятелните лица на падналата монархия, пак имаше много власт и влияние. Княз Сен-Дизие умря без да дочака потомство. Богатството му бе огромно и то се падна на бащата на Адриана Кардовил. Преди осемнадесет месеца той също почина и дъщеря му остана последната и единствена представителка на този клон от рода Ренепон.

Княгиня Сен-Дизие очакваше внучката си в малък салон, застлан с тъмнозелен килим. Мебелите бяха покрити със същата дамаска. Те, както и библиотеката, която бе пълна с религиозни книги, бяха от абанос. Няколко икони на светци и голям кръст от слонова кост допълваха мрачната и тъжна обстановка. Госпожата седеше пред голямо писалище и запечатваше няколко писма от богатата си кореспонденция. Тя беше на около четиридесет и пет години и бе запазила красотата си. Тънката й някога фигура се бе поналяла с годините, но продължаваше да бъде привлекателна. Под обикновената шапка, украсена със сини панделки, се виждаше русата й коса. От пръв поглед човек се смайваше от обикновената, но достолепна външност и напразно търсеше по лицето й следи от предишния й живот. Като я виждаше така смирена, никой не можеше да повярва, че е била героиня на толкова много клюки и любовни приключения. Когато чуеше някаква неприлична дума, лицето на тази жена, която напоследък бе започнала да мисли, че е майка на Църквата, се променяше от бликнало целомъдрие и презрително съжаление. Но потрябваше ли, усмивката й можеше да бъде очарователна и сърдечна, а очите й да блестят благосклонно и дружелюбно. Но който се осмелеше да докосне гордостта й, да се противопостави на волята или да навреди на интересите й, усещаше гнева й, който се изписваше по лицето й.

В стаята влезе госпожа Гривоа с доклада, който й остави Флорин. Гривоа служеше вече двадесет години в дома на госпожа Сен-Дизие и бе научила всичко, каквото трябва да знае една камериерка за господарката си, особено когато тя е разглезена. Княгинята нарочно я бе задържала при себе си, защото тя бе свидетел на всички грешки от младостта й. Но също така бе вярно, че княгинята се държеше с нея повече като с приятелка, отколкото като със слугиня.

— Ето, госпожо, бележките на Флорин — каза госпожа Гривоа, като подаде доклада на княгинята.

— Сега ще ги прочета — отвърна госпожата. — След малко тук ще дойде моята внучка. Докато трае събранието, ти ще заведеш в павилиона й едно лице, което ще дойде и ще ти се представи от мое име.

— Добре, госпожо.

— Той трябва точно да опише всичко, каквото има в жилището на Адриана. Отваряй си очите да не пропусне нещо, защото е много важно.

— Добре, госпожо… Но ако Жоржет и Ева не се съгласят?

— Когато познаят човека, който ще прави описа, няма да посмеят да се противят. Ти трябва да се движиш до него и да настояваш за всички подробности. Те ще послужат за потвърждение на слуховете, които пусна неотдавна…

— Вече ги приемат за истина…

— Досадната и горда Адриана скоро ще бъде принудена да иска милост и прошка от мен!

Един стар слуга отвори двете крила на вратата и съобщи, че е пристигнал отец д’Егрини.

— Когато госпожица Кардовил се появи — каза княгинята на госпожа Гривоа — ще я помолиш да изчака малко.

— Добре — отвърна тя и излезе заедно със слугата.

Госпожа Сен-Дизие и отец д’Егрини останаха сами.

V глава
Съзаклятието

Абат д’Егрини беше лицето, което вече видяхме на улица „Milieu des Ursins“, откъдето преди три месеца бе тръгнал за Рим. Маркизът, както винаги, бе облечен в черно. Той не носеше расо. Черният редингот и жилетката, пристегната в талията, подчертаваха стройната му фигура. Под черните му кашмирени панталони се виждаха краката му, обути в лъснати обувки. Тонзурата му почти не личеше сред плешивината на темето му. По нищо не личеше, че е свещеник. Вратовръзката му бе вързана по войнишки, което подсказваше, че този абат-маркиз, прочутият проповедник, един от най-влиятелните и дейни ръководители на Обществото, след като се сражава с русите срещу Франция, по време на реставрацията, командуваше един хусарски полк.

Маркизът току-що бе пристигнал, а с княгинята не се бе виждал от деня, в който умря майка му в едно имение на госпожа Сен-Дизие близо до Дюнкерк. Покойната маркиза вдовица д’Егрини напразно очакваше сина си в последния си час. Отец д’Егрини бе принуден да пожертвува и най-свещените си чувства, защото пристигна заповед незабавно да тръгне за Рим. Той прие заповедта с колебание, което Родин забеляза. Единственото чисто чувство, което никога не изгуби в живота си д’Егрини, бе любовта към майка си.

Когато слугата и госпожа Гривоа се оттеглиха, маркизът се приближи до княгинята, протегна ръка и каза развълнувано.

— Ермин, нищо ли не скрихте от мен в писмата си? Сигурно мама ме е проклела в последния си час…

— Не, Фредерик, не! Успокойте се. Тя искаше да бъдете до нея и докато бълнуваше, непрекъснато викаше вашето име.

— Майчиното чувство й е подсказвало, че с присъствието си ще й помогна да оживее.

— Оставете тъжните спомени. Нищо не може да се върне.

— Повторете ми, че тя не е страдала от моето отсъствие. Не се ли досети, че висши задължения са ме изпратили другаде?

— Не, уверявам ви! Когато изпадна в безсъзнание, пристигането ви стана още по-безполезно. Всичко, което ви писах, е истина. Успокойте се.

— Съвестта ми трябва да е спокойна, защото аз пренебрегнах майка си, за да изпълня дълга си. Колкото и да се старах, не успях да се откажа от майка си, както ни заповядват тези страшни думи: „Който не мрази баща си и майка си, дори и душата си, не може да бъде мой ученик[1].“

— Няма съмнение, Фредерик, че това е трудно, но пък в замяна получаваш влияние и власт!

— Да — отвърна след кратко мълчание маркизът. — Какво ли не жертвува човек, за да владее дори онези, които царуват. От пътуването до Рим разбрах нови неща за нашата страшна власт. Защото именно оттам владеем света, най-хубавата и най-голямата част на света, било по навик, по предание или по вяра. Именно оттам е любопитно да се наблюдава правилното действие на хилядите оръдия, които се подчиняват на волята на нашето Общество… Каква сила имаме! Винаги съм се чудил как един човек, преди да стане наш, мисли, иска, вярва, действува според волята си, а когато дойде при нас, само за няколко месеца от него остава само тялото. Умът, съвестта, свободната воля, всичко замръзва от навика на послушанието, от изпълнението на тайнствените упражнения, които смазват и убиват свободната и самостоятелна мисъл. Тогава в тия тела без душа, студени като трупове, ние вдъхваме душата на нашето Общество и те тръгват, вървят, изпълняват, но без да напускат кръга. По този начин те стават част от великото тяло, чиято воля изпълняват. Но те са като ръката, която действува, без да разбира мисълта, която я управлява. Така и те не знаят плановете на тялото.

Докато говореше, върху лицето на маркиз д’Егрини се появи гордо изражение.

— Да, това наистина е голяма сила — каза княгинята. — Тя е още по-страшна, защото действува тайно върху ума и съвестта на човека.

— Аз командувах великолепен полк — продължи маркизът. — Униформите на моите хусари бяха прекрасни. Често пъти сутрин, на някое широко поле за маневри, огряно от лятното слънце, съм изпитвал естественото удоволствие от командуването. Когато се разпоредях, конниците се раздвижваха, звучаха тръбите, развяваха се перата, сабите святкаха, а офицерите се втурваха, за да изпълнят заповедите ми. Всички слушат моята дума, гледат моите жестове. Тогава се чувствувах силен, защото можех да ги командувам, както обуздавам коня си. Сега, въпреки неблагоприятните времена, аз, който съм участвувал в толкова сражения, мога да кажа, че в този час се чувствувам сто пъти по-деен, по-силен и по-смел, начело на тази черна и няма армия, която мисли, желае, движи се и прави онова, което кажа аз. Ако й дам знак, тя ще се пръсне по цялото земно кълбо или ще се промъкне в семейството, като изповяда жената и възпита децата. Ще се промъкне в семейството чрез изповядване на умиращите. Ще стигне до престола чрез неспокойната съвест на лекомисления цар. И най-накрая…, ще стигне и до светия Отец, това живо въплъщение на Бога, чрез услугите, които му правим или му искаме. Това тайнство се простира от раждането до смъртта, от бедната къща на работника до царския престол, а от него и до светото седалище на Божия наместник. Подобна власт не е ли в състояние да запали или да задоволи и най-голямото славолюбие? Какво друго на света може да ми донесе такова удоволствие? Не трябва ли да презирам предишния лекомислен живот, който ни донесе толкова неприятели? Спомняте ли си понякога за онзи живот, Ермин? — довърши д’Егрини с усмивка.

— Много точно се изразихте, Фредерик! — започна княгинята. — Човек си спомня за миналото с презрение. И аз като вас често сравнявам миналото със сегашното и съм доволна, че послушах съветите ви. Ако сега не съм за жалене и за смях, както най-често се случва с жена, която е била красавица и е имала много любовници преди да застарее, дължа го на вас. Какво ли щях да правя иначе? Щях да се мъча да задържа тези грубияни, които търсят жените, докато задоволят страстите си. Или щях, ако ми бяха останали средства, да посрещам в къщата си влюбените, които ще идват, само за да бъдат известно време заедно… Каква глупост е да каниш такива хора, които гледат на блясъка, с който си ги оградил като на твое задължение, докато те се веселят и безочливо задоволяват страстите си.

Княгинята говореше така, но върху лицето й се появяваше завист, противно на волята и на съжалението й.

— Благодарение на вас, Фредерик, се откъснах от този свят, който скоро щеше да ме изостави. Мен, която толкова години съм била негов кумир и негова царица. Аз промених света… Вместо да бъда заобиколена от разсеяни и лекомислени хора, се намерих сред други — забележителни, всесилни, повечето от които управляват държави. Аз ги приех, както и те ме приеха. Едва тогава изпитах щастието, към което винаги съм се стремяла. Имам влияние и участвувам в решаването на най-важните световни въпроси. Научих много тайни. Мога да унищожа всички, които ми се присмеят или ме намразят. Можах да се издигна много по-високо, отколкото очакваха всички, които ми служеха, уважаваха ме и ме слушаха.

— Само с няколко думи, Ермин, вие казахте онова, което винаги ще бъде ваша сила. Като събираме последователи… „Да намерим начин сами да удовлетворим любовта и омразата си и да спечелим чрез послушание към висшестоящите в Обществото своята част от тайното владение на останалия свят…“ Мнозина ни смятат за победени — каза презрително д’Егрини — а ние сме родени преди всичко за борба, от нея черпим нови сили за действие. Времената сега са лоши, но ще станат по-добри. Както знаете, само след няколко дни, на 13 февруари, ще разполагаме с голяма възможност, за да възстановим поотслабналото си влияние.

— Говорите за медальоните, нали?

— Затова бързах, за да стигна преди важното събитие.

— Научихте ли за нещастието, което без малко щеше да провали трудно скроените ни планове?

— Да. Веднага щом пристигнах, се срещнах с Родин.

— Какво ви каза той?

— За пристигането на индиеца и дъщерите на генерал Симон в замъка Кардовил след корабокрушението, което ги изхвърли на Пикардийското крайбрежие. А мислехме, че момичетата са в Лайпциг, индиецът на Ява, бяхме взели всички възможни мерки… Наистина — въздъхна маркизът — като че ли някаква невидима сила винаги закриля този род.

— За щастие Родин е съобразителен — каза княгинята — Той дойде снощи и говорихме дълго.

— Резултатът от разговора е отличен. Войникът ще бъде отстранен за два дни. Съобщихме на жената на изповедника, а останалото ще се случи от само себе си. От утре няма да се страхуваме от момичетата. Остава индиецът. Но той е в Кардовил, ранен е тежко, имаме време…

— Това не е всичко — каза княгинята. — Освен внучката ми, още двама души не трябва да са в Париж на 13 февруари.

— Да, господин Харди. Най-близкият му приятел е наш човек и чрез него ще го отпратим на юг, откъдето не може да се върне за по-малко от месец. Колкото до онзи работник и нехранимайко, Голчо… Той едва ли ще ни създаде грижи. Не бива да забравяме и Гавриил. В него е цялата ни надежда. Няма да го оставим на мира до определения ден. Този път можем да успеем повече от всеки друг път. За нас това е въпрос на живот и смърт. На връщане спрях във Форли и се видях с дук Орбано. Неговото влияние над царя е безгранично, възможно е да се споразумеем с дука.

— И какво?

— Орбано се наема и аз знам, че може да го направи, да ни осигури законно съществуване, в държавите на господаря му с изключително право ние да възпитаваме младежта. За две-три години можем да пуснем такива корени, че и дук Орбано ще потърси помощта ни. Но сега той поставя едно условие.

— И какво е то?

— Пет милиона в брой и по сто хиляди франка всяка година.

— Но това е много!

— Но то е и малко като си помислим, че стъпвайки в тази държава, ние ще си възвърнем тези пари. Освен това те са една осма от онова, което ще си осигури Обществото от медальоните, ако работата приключи успешно…

— Да, близо четиридесет милиона… — каза княгинята замислено.

— Петте милиона, които иска Орбано са само аванс. Те ще ни се върнат от доброволните дарения, които ще получим от семействата за възпитанието на децата им. Влиянието ни ще се увеличи, ще се увеличи и доверието на онези, които управляват. А те се двоумят! — възкликна маркизът презрително. — Все още има правителства, които ни преследват и не виждат, че чрез нашето възпитание ние приучаваме народа на послушание, на онази животинска покорност, която осигурява спокойствието на държавите. А като си помисля, че именно благородниците и богаташите ни презират и мразят! Те са глупави и не разбират, че денят, в който убедим народа, че бедността е негова съдба, че трябва да се откаже от усилията да я променя, че трябва да гледа на богатството като на престъпление, защото наградата на небето е заради страданията на земята, именно в този ден ще се разрешат страшните въпроси, които правят ужасно и мрачно бъдещето на управниците. Те не виждат, че сляпата вяра, която искаме от народа, е юздата, с която го водим и усмиряваме.

— Прав сте, Фредерик — отвърна княгинята. — Наистина, наближава един велик ден. С близо четиридесетте милиона, които ще получим от медальоните, ако всичко завърши добре, ще могат да се предприемат големи работи. Това ще бъде от огромна полза за Обществото, особено във времето, в което всичко се продава и купува.

— Освен това — добави д’Егрини замислено — не трябва да се заблуждаваме. Реакцията продължава… Примерът на Франция е важен. Едва ли ще можем да се задържим в Австрия и в Холандия. С всеки изминал ден средствата на Обществото намаляват. Кризата може да продължи. Ако успеем с медальоните ще се закрепим и с помощта на Орбано… нашето въздействие ще бъде огромно. Тринадесети февруари! — въздъхна д’Егрини, поклащайки глава. — 13 февруари за нас може да стане като Тридентийския събор, който ни вдъхва нов живот.

— Затова трябва да се направи всичко, за да успеем. От шестимата, петима няма да могат да попречат. Остава само внучката ми… Чаках само вас, за да взема окончателно решение. Предприех всички мерки, още тази сутрин ще започнем работа.

— Увеличиха ли се съмненията ви?

— Да. Убедена съм, че тя знае повече, отколкото казва. Ако е така, тя е нашият най-голям неприятел. И най-опасен.

— Винаги съм бил на това мнение и още преди шест месеца ви предупредих да вземете мерките, което вече сте направили. Това улеснява нещата.

— Най-накрая — каза княгинята с нескрита злоба — този характер ще бъде смачкан. Най-накрая ще си отмъстя за униженията, които трябваше да понеса, за да не разбере тя. Колко неща преживях!…

— Който обижда вас, обижда и мен. Както знаете, Ермин, аз мразя хората, които и вие мразите.

— А колко пъти вие сте понасяли подигравките й?

— Рядко съм се лъгал — каза маркизът строго. — Това момиче може да стане най-опасният ни неприятел.

— Не трябва да допускаме това — отвърна госпожа Сен-Дизие и втренчи поглед в маркиза.

— Срещнахте ли се с доктор Баление и с Трипо? — попита той.

— Сега ще дойдат тук, съобщих им всичко.

— Бяха ли настроени срещу нея?

— Твърде много. Адриана има пълно доверие в лекаря, но има още едно допълнително обстоятелство, което ще ни помогне.

— Какво е то?

— Сутринта госпожа Гривоа отиде при Адриана, за да й припомни, че я чакам към обед по много важна работа. Когато приближавала павилиона, забелязала как Адриана се прибира през малката градинска врата.

— Не може да бъде! Има ли доказателства?

— Досега друго няма. Но аз ще се погрижа — каза княгинята, като взе едно от писмата пред себе си. — Това е докладът, който ми носи всяка сутрин една от слугините на Адриана.

— Да не би да е онази, която Родин е успял да настани при нея?

— Същата е. Тя е много зависима от Родин и досега ни служи добре. Може би докладът потвърждава разказа на Гривоа.

Тя хвърли бегъл поглед върху доклада и ужасена извика:

— Но какво е това? Това момиче било истински дявол! Управителят на имота, който тя продаде й съобщава в писмо, че индийският принц е в замъка. Тя знае, че е неин роднина… Вече е писала на някогашния си учител по рисуване, Норвал, да вземе индийски дрехи и да доведе тук принц Джалма. Него, който на всяка цена трябва да бъде далеч от Париж…

— Ако това не е някоя нова прищявка на внучката ви — каза пребледнял маркизът — бързината, с която иска принцът да пристигне тук показва, че тя знае много повече, отколкото сме предполагали. Тя сигурно знае и за медальоните.

— Нямаме повече време — решително каза княгинята — Трябва да побързаме и да приключим още тази сутрин.

— Това е почти невъзможно.

— Всичко е възможно. Докторът и господин Трипо са наши хора.

— Аз също им вярвам. Но не трябва да поставяме въпроса, който да ги изплаши, преди да разговаряме с внучката ви. Колкото и да е хитра, вие лесно ще отгатнете какво точно знае. И ако то е повече, отколкото е необходимо, тогава наистина трябва да приключим още днес.

— Успяхте ли предварително да се обадите на вашия доверен човек? — попита княгинята.

— Трябва да пристигне до обед.

— Мисля, че тук ще бъде удобно за нашия замисъл. Стаята е отделена от малкия салон със завеса, която ще спуснем. Вашият човек може да застане зад нея.

— Прекрасно!

— Предан човек ли е той?

— Много предан. В подобни случаи често сме го използували.

В това време някой почука на вратата.

— Влезте! — извика княгинята.

— Доктор Баление пита дали можете да го приемете, княгиньо — появи се един от слугите.

— Разбира се. Помоли го да влезе.

— Дойде и още един човек, с когото Негово високо Преподобие трябвало да се срещне тук към обяд. Според заповедите на господин абата, го помолих да почака навън.

— Това е довереният човек — обърна се маркизът към княгинята. — Нека най-напред да дойде той. Струва ми се, че не е полезно ако го види доктор Баление.

— Нека най-напред влезе този човек — нареди княгинята на слугата. — После, когато ти позвъня, ще помолиш и господин доктора да влезе. Когато пристигне барон Трипо и него ще въведеш в стаята. След това, който и да идва, няма да пускаш никого. Освен, разбира се, госпожица Адриана.

Слугата излезе.

[1] По повод на тази препоръка в йезуитските правила има и следното: за да помогне езикът на чувствата, разумно е да се добие навикът да се казва „имах родители, имах братя“, а не „имам родители, имам братя“. Examen general, стр. 29, правила. ↑

VI глава
Враговете на Адриана

Слугата се върна бързо и въведе в стаята нисък блед мъж, облечен в черни дрехи и с домино. Под лявата си мишница носеше дълга ножница, покрита с черна кожа.

— Съобщи ли ви господин абатът какво трябва да изпълните? — обърна се към него княгинята.

— Да, госпожо — отвърна човекът с тънък глас и се поклони.

— Ще ви бъде ли удобно тук? — попита тя и го заведе да погледне в малката стая, която се отделяше от салона само с една завеса.

— Много — отвърна човекът с доминото и отново се поклони.

— Тогава влезте вътре. Аз ще ви съобщя, когато настъпи моментът.

— Ще чакам заповедите ви, княгиньо.

— И не забравяйте съветите ми — добави маркизът.

— Бъдете спокоен, ваше високопреподобие…

Завесата, която маркизът развърза, се спусна до пода и скри човека с доминото. Княгинята позвъни, след миг вратата се отвори и в стаята влезе доктор Баление, едно от важните лица в тази история.

Той бе около петдесетгодишен, среден на ръст и набит, с кръгло червендалесто лице. Гладката му бяла, доста дълга коса, сресана на път, покриваше слепоочието му. Той носеше старомодни дрехи. Обут бе в къси панталони от черно копринено сукно, златни гривни лъщяха под коляното и над лъскавите кожени обувки. Вратовръзката, жилетката и връхната му дреха бяха черни, бялата му ръка се губеше на половина под батистения ръкав. Макар и старомодно, облеклото бе изискано. Лицето му бе усмихнато, а малките сиви очи показваха проницателността и остроумието на доктор Баление. Докторът страстно обичаше шумните веселби и удоволствия. Беше не само остроумен, бъбрив, пъргав и учтив, но и едно от най-старите оръжия на княгиня Сен-Дизие. Благодарение на тази силна подкрепа, докторът, за когото дълго време никой не бе чувал нищо, по време на реставрацията получи две хубави, но леки служби, с което увеличи клиентите си. Трябва да се подчертае, че веднага след като спечели закрилата на княгинята, той започна да изпълнява стриктно религиозните си задължения. Така например, докторът се причестяваше публично всяка седмица на тържествената литургия на свети Тома Аквински. Само за една година много боледуващи, увлечени от примера на хората на госпожа Сен-Дизие, не искаха да посещават друг лекар и така клиентелата се увеличи още повече. За Обществото бе много важно да има сред привържениците си и един от най-известните лекари на Париж. Лекарят е като свещеника, посвещават го по всяко време в тайните на семейството и той научава много неща, запомня думите на болните и умиращите. А когато грижещият се за спасение на тялото се споразумее с онзи, който се грижи за спасението на душата и си помагат, тогава, при удобен случай, те могат да използуват всичко, което чуват. Не за себе си, разбира се, защото законите не позволяват това, но за трети лица… Доктор Баление бе един от най-дейните и най-ценните симпатизанти на членовете на парижкото Исусово общество.

Когато влезе в стаята, той учтиво приближи до княгинята и целуна ръката й.

— Както винаги сте точен, скъпи Баление.

— Винаги се радвам и бързам да чуя заповедите ви, госпожо. — Той се обърна към маркиза, стисна сърдечно ръката му. — Радвам се, че се върнахте. Знаете ли, че трите месеца се сториха вечност за вашите приятели?

— Времето е еднакво дълго и за тия, които тръгват, и за онези, които остават, скъпи докторе. Но вече наближава обед и госпожица Кардовил ще пристигне всеки момент.

— Безпокоя се — рече княгинята. — Ами ако тя подозира нещо?

— Невъзможно! — каза Баление. — Вие знаете, че тя ми има доверие. Онзи ден много се смяхме, дори когато й правех бележки за нейния начин на живот, за разпалената й глава…

— Господин Баление непрекъснато й прави забележки за незначителни неща — прекъсна го госпожа Сен-Дизие.

— А те са много съществени — каза маркизът.

— Госпожица Адриана ми отговори, като ме обсипа с подигравки и шеги. Трябва да признаем, че е много остроумна.

— Докторе, докторе… — каза госпожата. — Не показвайте слабост.

Вместо да й отговори, господин Баление извади от жилетката си позлатена кутия, отвори я, взе щипка емфие и го смръкна бавно, като гледаше княгинята с поглед, който бързо я успокои.

— Слабост? У мен ли, госпожо? — отвърна той, като почистваше с пълната си бяла ръка полепналото върху ризата му емфие. — Аз доброволно дойдох при вас, за да ви помогна да се избавите от неприятното положение.

— Само вие можете да ни направите тази услуга — обади се д’Егрини.

— Аз не показвам слабост, госпожо — продължи докторът, защото изцяло съм оценил важността на действията си. Но тук става дума и за важни интереси…

— Наистина — каза д’Егрини — За жизнени интереси.

— Тогава — започна отново Баление — като човек с добър и изтънчен вкус, позволете ми да уважа отличното остроумие на госпожица Адриана. А когато дойде време за работа, тогава ще ме видите.

— Може би то ще дойде много по-бързо, отколкото очакваме — спогледаха се госпожа Сен-Дизие и д’Егрини.

— Винаги ще бъда готов — отвърна докторът. — Отговарям за работата си, стига да бъда спокоен във всичко останало.

— Нима са малко клиентите ви? — усмихна се госпожа Сен-Дизие.

— Напротив! Винаги ще се оплаквам, че имам много болни, но работата не е в това. Докато пристигне госпожица Адриана, ще ви кажа няколко думи, които се отнасят и до нея. Става въпрос за онази жена, която купи имота на Кардовил, някоя си госпожа Света Гълъбица, която ме нае за свой лекар, благодарение хитростта на господин Родин.

— Да — каза д’Егрини. — Родин ми писа, без да съобщава повече подробности.

— Ето как стоят нещата — продължи докторът. — В началото мислех, че лесно ще въздействувам върху госпожа Света Гълъбица, но тя се оказа много упорита. Вече двама свещеници се отказаха да помагат за нейното посвещаване. Родин се чудеше какво да направи, и й изпрати малкия Филипон. Той е сръчен, хитър и особено търпелив — напълно подходящ за нея. Когато станах лекар на Света Гълъбица, Филипон потърси помощта ми и я получи. Аз трябваше да се преструвам, че не го познавам, а той редовно ми съобщаваше за нравственото състояние на покаяницата си. Трябваше със съвсем безвредни лекарства, защото тя не е и много болна, да почувствува подобрение и в зависимост от това дали свещеникът е доволен или не от нея, да й казвам: „Както забелязвате, госпожо, когато се намирате на правия път, това действува добре на здравето ви и вие се чувствате добре. И обратното — щом попаднете на лошия път, изпитвате телесна болка, което е доказателство, че влиянието на вярата е всесилно и се отразява не само върху душата, но и върху тялото…“

— Неприятно е, разбира се — каза хладнокръвно д’Егрини — да се прибягва до такива средства, за да се спасят упоритите от гибел, но пък трябва да се използуват различни начини на въздействие в зависимост от ума и характера на хората.

— Сигурно госпожа княгинята е забелязала — започна отново докторът — че в манастира „Света Богородица“ понякога съм използувал същото средство, за да постигна спокойствието и спасението на душите на някои от болните. Това средство е безопасно. Наистина, разликата между подобрение и влошаване на състоянието е малка, но в някои случаи средството дава отлични резултати. Така се случи и с госпожа Света Гълъбица. Тя бе в такова нравствено и телесно състояние, че Родин накара Филипон да я посъветва да престане за кратко… Съветът, както и желанието й да се прочуе и издигне, я накараха да купи имота на Кардовил. Но вчера Филипон ми каза, че Света Гълъбица отново е изпаднала в тежка душевна болест, макар физически да е добре. Причината бил някой си Жак Дюмулен, когото, доколкото знам абате, вие познавате. Този господин, без да знам как, е бил при нея и са разговаряли много продължително.

— Жак Дюмулен! — каза презрително маркизът — Той е човек, когото използуват като маша и го презират. Той е писател — само жлъчка, завист и омраза… Ние му плащахме много, за да напада с животинското си красноречие нашите врагове, макар да не е най-добрият начин подобно перо да защитава началата, които почитаме… Той живее като циганин, кисне по кръчмите и почти винаги е пиян. Но трябва да се признае, че е неизчерпаем в клеветите си. Той познава добре богословските въпроси и затова понякога ни е много полезен…

— Както разбрах, Дюмулен иска да се ожени за Света Гълъбица, макар тя да е вече шестдесетгодишна, за да вземе голямото й богатство. Мисля, че ще бъде добре ако съобщите на господин Родин да се пази от маневрите му. Моля да ми простите, че толкова дълго ви занимавах с дреболии. Преди малко ви говорех за манастира „Света Богородица“, госпожо и си спомних, че отдавна не сте го посещавали.

Княгинята и д’Егрини се спогледаха и тя отвърна:

— Мисля, че беше преди осем дни…

— Там има големи промени. Стената, която бе обща с моята болница, вече е съборена. Ще правят параклис, защото старият е много малък. А сега ще похваля госпожица Адриана — усмихна се странно докторът. — Тя обеща да ми даде за параклиса копие от една „Света Богородица“ на Рафаело.

— Добре, че ме подсетихте — каза княгинята. — Наближава обед, а господин Трипо още го няма.

— Той е поднастойникът на госпожица Адриана, чийто имот управлява като бивш служител на граф-дука — изрече маркизът замислено. — Добре ще е ако пристигне преди госпожица Кардовил.

— Жалко, че не може да го замести портретът му — каза докторът с хитра усмивка, след като извади от пазвата си една малка книжка.

— Какво е това, докторе? — попита княгинята.

— Един от анонимните памфлети, които от време на време се появяват. Нарича се „Камшик“. Барон Трипо е изрисуван толкова точно, че това не е вече сатира, а цялата истина. Ето, слушайте. Този откъс е озаглавен „Тип борсов спекулант“: „Господин барон Трипо. Този човек, който се показва подло смирен пред високопоставените в обществото, е безочлив и груб с онези, които зависят от него. Той е живо въплъщение на долната част от буржоазната и промишлена аристокрация, сребролюбец и спекулант, циник, човек без сърце, без вяра, без душа, който и майка си продава за пари. Подобни хора носят всички пороци на новозабогателите, на онези, на които случайно се е усмихнала съдбата или са спечелили в мътната вода на борсовата игра. Забогатеят ли веднъж, такива хора започват да мразят народа, защото той напомня произхода им, от който те се срамуват. Немилостиви към бедността на простолюдието, те се отдават на мързел и пиянство, защото това ги оправдава. Но това не е всичко. Като богаташ, като човек, който има право да избира и да бъде избиран, господин барон Трипо обижда бедните и хората без политически права: офицера, който след четиридесетгодишна служба едва преживява с мизерната си пенсия; съдията, прекарал живота си в изпълнение на тежки задължения, който накрая не получава почти нищо; учения, прославил отечеството или учителя, предавал знания на цели поколения, скромния и благодетелен селски свещеник, най-чистия представител на Евангелието, който проповядва любов, братство, равенство… Как тогава баронът на промишлеността да не показва най-безочливо презрение към тези хора, след като е спечелил от една забранена от закона игра или от незаконната си промишленост!

Вярно е, че оптимистите говорят на хората, чиято бедна гордост е достойна за уважение: Купете си имоти и ще бъдете избираеми и избиратели“…

Но да се върнем към биографията на господин барон Андрей Трипо, син на слуга в една гостилница…

В това време вратата се отвори и слугата съобщи, че е пристигнал барон Трипо. Доктор Баление бързо скри книжката в пазвата си и сърдечно се поздрави с банкера като дори се изправи, за да се ръкуват.

— Имам честта да бъда на разположение на заповедите на госпожа княгинята — още от вратата баронът започна да поздравява всички присъствуващи. — Тя знае, че винаги може да разчита на мен.

— Да, бароне. Аз наистина разчитам на вас, особено в случай като този.

— Става дума за госпожица Кардовил?

— За същото, господине, за това сме се събрали.

— Княгинята може да разчита на моето съдействие, което вече съм обещал. Струва ми се, че трябва да бъдем много строги, дори ако е необходимо…

— И ние сме на същото мнение — избърза да каже маркизът, като даде знак на княгинята и с поглед посочи мястото, където се бе скрил човекът с доминото. После продължи. — Съгласни сме, но трябва добре да премислим всичко, за да не остане съмнение в младото момиче. Нас ни ръководи единствено нейният интерес и затова трябва да я накараме да бъде откровена…

— Госпожицата пристигна от градинския павилион и пита дали може да посети госпожата — каза отново слугата, който влезе в стаята, след като преди това бе почукал.

— Кажи й да влезе — отвърна княгинята. — И повече никого няма да пускаш. Никого, без изключение!

След това госпожа Сен-Дизие повдигна завесата, зад която се бе скрил човекът, направи му последен знак и отново се върна на мястото си.

През краткото време до влизането на Адриана всички бяха неспокойни и объркани, като че ли ги бе страх от нейното присъствие.

След малко госпожица Кардовил влезе при княгинята.

VII глава
Скандалът

Когато влезе, госпожица Кардовил захвърли на едно от креслата сивата си шапка и хубавата й коса се разпусна покрай лицето. Адриана кимна учтиво, но с достойнство. Бе весела и засмяна, а очите й блестяха повече от всякога. Когато погледна абат д’Егрини, подигравателна усмивка се появи на устните й. Поклони се грациозно на доктора, мина пред барон Трипо, без да го погледне и поздрави княгинята много възпитано.

Облеклото и походката на Адриана бяха изящни, от тях лъхаше нещо решително, независимо и гордо, което рядко се среща у момичета на нейната възраст. Движенията й бяха плавни, свободни и естествени като характера й, показваха силата и жизнеността на младостта й и личеше, че това откровено, чистосърдечно и решително същество не може да се подчини на една фалшива строгост.

Поведението на маркиз д’Егрини бе странно. Макар опитен в световните работи и много остроумен, един от най-добрите проповедници, мъж с власт и авторитет, в присъствието на Адриана Кардовил той изпитваше необяснимо смущение. Той, който винаги владееше себе си и се бе научил да упражнява огромно влияние, който в името на Обществото се бе държал като равен с много високопоставени личности, изпитваше някаква стеснителност от откровеността, остроумието и хапливата ирония на това момиче. А понеже властните натури не търпят онези, които не се поддават на влиянието им и намират винаги начин да ги поставят на мястото им, такава бе причината маркизът да не обича внучката на Сен-Дизие. От дълго време и против маниера си, с обаятелния си и очарователен тон, той говореше сухо и кратко и сериозен се затваряше в кръга на строгостта. Това веднага сковаваше качествата, които притежаваше и от които обикновено извличаше голяма полза… Адриана се забавляваше от всичко това, без да отчита, че и най-дребният повод може да породи голяма ненавист.

Госпожа Сен-Дизие бе седнала в голямо кресло близо до камината. Маркиз д’Егрини стоеше прав пред огъня, а доктор Баление, седнал до писалището, отново разлистваше написаното за барон Трипо. А баронът с голямо внимание разглеждаше една икона, закачена на стената.

— Търсили сте ме, лельо, по някаква важна работа — наруши дълбокото мълчание Адриана, което се възцари след влизането й в стаята.

— Да, госпожице — отвърна княгинята студено и строго. — Трябва да говорим за важни неща.

— Готова съм да ви изслушам. Може би ще отидем в библиотеката ви?

— Не е нужно, ще разговаряме тук. — Обърна се към маркиза, доктора и барона, и им каза: — Седнете, господа.

Те се настаниха около писалището на княгинята.

— Но защо господата ще присъствуват на нашия разговор! — попита госпожица Кардовил изненадана.

— Те са стари приятели на нашия род. Всичко, което засяга вас, също ги интересува, така че трябва да приемете и изслушате техните съвети с нужното уважение.

— Не се съмнявам, лельо, в особеното приятелство на господин д’Егрини към нашия род. Още по-малко се съмнявам в дълбоката и безкористна преданост на господин Трипо. А господин Баление е един от най-старите ми приятели… Но преди да се съглася те да присъствуват на нашия разговор, трябва да знам за какво ще разговаряме.

— А аз мислех, госпожице, че измежду странните ви способности са откровеността и смелостта!

— Господи! — възкликна Адриана със смирена, но иронична усмивка. — Нямам вече такива способности, както и вие нямате способността да сте искрена и добра. Нека най-накрая се съгласим, че сме такива, каквито сме… Без способности…

— Отдавна съм свикнала със своенравията на независимия ви дух — каза госпожа Сен-Дизие. — Затова мисля, че няма да се смутите да кажете пред господата онова, което ще кажете и на мен.

— Вие ме подлагате на разпит? За какво?

— Това не е разпит. Аз съм длъжна да бдя над вас, а вие злоупотребявате със снизходителността ми към вашите прищевки. Искам да сложа край на всичко това и затова ще ви съобщя, пред приятелите на нашия род, своето решение. Като начало ще ви кажа, че неправилно възприемате отношението ми към вас.

— Уверявам ви, лельо, че няма такова нещо. Аз не съм мислила въобще за това.

— Но виновната съм аз… Вместо да отстъпвам на прищевките ви, трябваше да ви накарам да почувствувате моята власт. Но вече дойде това време, подсетиха ме упреците на приятелите… Характерът ви е невъздържан и прекалено независим. Трябва да го промените, разбирате ли? И ще го промените, дори и да не искате, аз ви го казвам!

При тези груби думи, произнесени при това пред външни хора, Адриана рязко изправи глава, не успя да се сдържи и като се насили да се усмихне, каза:

— Вие твърдите, че ще се променя. Няма да се изненадам, защото се нагледах на толкова странни промени…

Княгинята прехапа устните си.

— Истинската промяна никога не е странна, както смятате, каза сухо абат д’Егрини. — Напротив, тя е достойна за подражание.

— Достойна за подражание ли? — попита Адриана. — Може би. Може би, когато човек превърне недостатъците си в пороци…

— Какво искате да кажете, госпожице! — възмути се княгинята.

— Вие ме осъждате, че съм решителна и независима. А когато стана лицемерна и зла? Предпочитам малките си недостатъци, защото ги познавам, а не знам иначе какво ме очаква.

— Госпожице — барон Трипо рязко и като някой съдия прекъсна Адриана. — Вие не можете да отречете, че едно посвещаване…

— Струва ми се, че господин Трипо е много опитен в посвещаването на всякакви неща във всякакви приходи с всякакви средства — каза Адриана сухо и презрително. — Но вие, господине, не трябва да се намесвате…

— Но госпожице — започна банкерът след като придоби смелост от един поглед на княгинята — вие забравяте, че…, че съм ваш поднастойник и че…

— Наистина имате тази чест, без да знам защо — отвърна още по-презрително Адриана, без да погледне барона. — Но сега едва ли е време за гатанки. Искам да знам каква е целта на това събиране.

— Ще ви отговоря много ясно и точно: ще научите какво поведение трябва да имате оттук нататък и ако откажете да се подчините на заповедите ми, ще реша как да постъпя.

Трудно е да бъде предаден повелителният тон и строгият поглед на княгинята, докато изричаше тези думи. Те направиха впечатление на младото момиче, което досега бе живяло единствено по волята си, но въпреки очакването на госпожа Сен-Дизие, вместо да отговори рязко, Адриана я погледна усмихнато:

— Ами че вие ми обявявате война… Това е много смешно…

— Не става дума за обявяване на война — каза обидено абат д’Егрини, засегнат от усмивката на Адриана.

— Ах, високопреподобни отче — обърна се към него тя — вие, един бивш полковник, се отнасяте толкова строго към една шега? Вие, който спечелихте толкова от войната, който командувахте френски полк, след като преди това се сражавахте дълго срещу Франция… Може би сте го направили, за да научите слабостите на неприятелите й?

От думите, които му напомняха неприятни спомени, маркизът се изчерви. Той се готвеше да отговори, но княгинята го изпревари:

— Госпожице, трудно се издържа вашето неприличие!

— Права сте, лельо, сгреших. Не трябваше да казвам, че е смешно, защото наистина не е. Но поне е любопитно. И, може би… — добави младото момиче след кратко мълчание — доста смело, а на мен смелостта ми харесва. И понеже говорим на такава тема… И понеже става дума аз да приема поведение под страх от… — тя внезапно спря, погледна леля си и попита: — Под страх от какво наказание?

— Ще ви отговоря. Сега продължете.

— И аз искам да ви кажа нещо пред тези господа. При това ясно и точно. За решението, което съм взела. Понеже скоро щях да го изпълня, затова и не ви казах по-отрано. Както знаете, нямам навика да говоря за онова, което ще направя, а обикновено казвам какво съм свършила.

— Точно този навик на престъпна независимост трябва да бъде премахнат.

— Затова и реших по-късно да ви съобщя своето решение. Но днес не мога да си спестя удоволствието да ви го кажа като виждам, че сте готова да го чуете и да го приемете… Но, лельо, моля ви, кажете първо вие, може най-накрая да сме на едно мнение…

— Така съм съгласна — отвърна княгинята. — Сега поне виждам, че наистина сте горда и че презирате всяка власт. Вие говорите за дързост, но вашата е по-голяма.

— Поне съм твърдо решена да направя онова, което останалите не смеят… Но аз ще го направя…, струва ми се, че това ви е ясно…

— Съвсем — отвърна княгинята и изгледа останалите участници в разговора. — Така работата става по-лесна. Само че трябва предварително да ви съобщя, че работата наистина е много по-важна, отколкото си мислите. И че има само един начин да ме предразположите към снизходителност: като замените гордостта и ироничния си тон, с присъщите за момиче като вас скромност и уважение.

Адриана се усмихна, но нищо не отговори.

След краткото мълчание и по погледите, които си размени княгинята с тримата си верни приятели, стана ясно, че след този блестящ диалог, ще настъпи сериозното сражение.

Госпожица Кардовил бе проницателна и умна и веднага забеляза, че княгиня Сен-Дизие придава на тази разправия изключително значение, но не разбираше как леля й се надява да успее и да й наложи волята си. Заплахите й изглеждаха смешни. Но като знаеше отмъстителния характер на леля си, тъмната сила, с която тя разполага, ужасните отмъщения, които понякога е осъществявала, и като размисли най-накрая, че хора като маркиза и доктора не би трябвало да присъствуват на тази разпра, ако за това нямаше важна причина, преди да продължи сражението, младото момиче се замисли. Тъкмо защото предчувствуваше някаква неопределена опасност, тя се зае да я преодолее, за да поддържа категорично решението, което трябваше да съобщи на княгиня Сен-Дизие.

VIII глава
Гневът

— Госпожице… — обърна се към Адриана княгинята студено и строго — налага се да припомня за себе си, а и за господата, всичко, случило се напоследък. Преди шест месеца, към края на траура за баща ви, вие бяхте на осемнадесет години. И ме помолихте да ви оставя да се разпореждате с имотите като ви освободя от настойничеството. Имах слабостта да се съглася… Поискахте да напуснете двореца и да се настаните в градинския павилион, далеч от всякакво наблюдение… Тогава започнахте да правите огромни разноски. Вместо да се задоволите с две слугини и да ги наемете, откъдето обикновено това се прави, вие си избрахте приятелки, които облякохте в странни и скъпи дрехи. А сама, в павилиона си, обличахте една след друга дрехи от предишните векове… Вашите безумия нямаха край. Освен, че не изпълнявахте християнските си задължения, но се осмелихте да омърсите единия от салоните си като поставихте в него някакъв идолопоклонен жертвеник с мраморни статуи на момче и момиче. — Последните думи княгинята изрече като че ли нещо пареше устните й. — Казвате, че са произведение на изкуството, но те са неподходящи за вашата възраст. Прекарали сте цели дни заключена вкъщи, без да приемете никого и доктор Баление, единственият мой приятел, към когото все още изпитвам известно доверие, настоявайки дълго, успял да ви посети и ви намерил в такова състояние, че се уплашил за здравето ви… Вие винаги излизате сама и не отговаряте за поведението си. Винаги сте се стремели волята ви да бъде над моята власт… Вярно ли е всичко, което говоря?

— Така казано, не е много ласкателно — отвърна Адриана отново усмихната. — Но и не е съвсем непознато.

— Значи, госпожице, — каза абат д’Егрини замислено и сериозно — вие сте съгласна, че всичко, което каза леля ви, е истина.

Всички втренчиха погледите си в Адриана, като че ли отговорът й щеше да има изключително значение.

— Въпросът ви, преподобни, е безсмислен. Аз също съм научена да живея открито.

— Значи признава! — обърна се абатът към доктора и към барона.

— Разбрахме много добре — каза доволно господин Трипо.

— Ще ми кажете ли, лельо — попита Адриана — за какво бе нужно това дълго въведение?

— То, госпожице — отвърна високомерно княгинята — показва миналото, за да предопредели бъдещето.

— Това, лельо, прилича на тайнствените отговори на Кюмската сибила, прорицателката… В това сигурно се крие нещо ужасно.

— Може би… Няма по-страшно нещо от някои черти на характера, а вашият е склонен, към бунт.

— Признавам си, лельо, че това ще бъде, докато обикна послушанието и започна да уважавам длъжността ви.

— Не ме интересува дали ще уважавате заповедите ми, — прекъсна я строго княгинята — но от днес нататък ще започнете да се подчинявате на волята ми. С други думи — няма да вършите нищо, без мое разрешение. Така трябва да стане, аз го искам, и то ще стане…

Отначало Адриана се загледа учудено в леля си, после започна да се смее и ехото от смеха й отзвучава дълго в обширната стая. Д’Егрини и барон Трипо се разтрепериха от негодувание. Княгинята ядосано изгледа внучката си, а докторът погледна нагоре, скръсти ръце на корема си и въздъхна тежко.

— Госпожице, този смях е неприличен — обади се д’Егрини. — Думите на леля ви са много важни и трябваше да ги възприемете по друг начин.

— Боже мой! — Адриана спря да се смее. — Кой е виновен, господине, че се смея така високо? Как да се държа, когато слушам леля ми да говори за сляпо подчинение на нейните заповеди! Може ли лястовицата, която лети високо в небето около слънцето, да живее в дупката на къртицата?

Като чу този отговор, д’Егрини смаяно се вгледа в лицата на семейния съвет.

— Какво иска да каже тя с тази лястовица? — попита той барона, като му направи знак.

— Не знам… — отвърна Трипо, като изгледа доктора. — Тя говори и за някаква къртица… Не мога да разбера…

— И тъй, госпожице — обади се княгинята, която се преструваше, че споделя изненадата на останалите. — Това ли е отговорът ви?

— Защо се чудите! — отговори също изненадана Адриана, разбирайки, че те се преструват и не искат да разберат образа, с който си послужи, както правеше често.

— Госпожо, госпожо…, — каза доктор Баление, като се усмихна добродушно — трябва да бъдете снизходителна… Моята мила Адриана, както винаги, е своенравна и възбудена! Наистина не познавам по-луда глава от нея. Казвал съм й го сто пъти като стар приятел, на когото всичко е позволено…

— Вашата привързаност ви кара да бъдете снизходителен. Но също така е вярно, господин докторе — каза д’Егрини, който се преструваше, че упреква лекаря, загдето се застъпваше за госпожица Кардовил — че тези отговори са несериозни, когато става дума за сериозни неща.

— Лошото е, че госпожицата не разбира важността на нашето събиране — каза княгинята сърдито. — Може би ще разбере, когато й съобщя моите заповеди.

— Кажете ги… лельо… — И Адриана, която седеше на срещуположния край на писалището срещу княгинята, облегна малката си брадичка върху ръката си и се усмихна с прелестна ирония.

— Още утре — започна княгинята — ще напуснете двореца, в който живеете. Ще отпратите слугините си и ще дойдете тук, в две стаи, в които се влиза през моите. Никога вече няма да излизате сама. Ще ме придружавате на църква. Свободата ви се отнема поради вашето безмилостно разсипничество. Аз ще поема разноските ви, ще ви поръчвам дрехи, за да се обличате скромно и както е прието. До пълнолетието ви, което ще се отдалечи неопределено с помощта на роднинския съвет, няма да разполагате с никакви пари… Такава е моята воля…

— Трябва да ви поздравим за решението, княгиньо — каза барон Трипо. — Всички ще направят същото, за да подкрепят вашата решителност, защото тези безобразия трябва да имат край…

— Дори времето е минало — добави абатът.

— Но странността и екзалтираността на характера могат да оправдаят много постъпки! — осмели се хитро да вметне докторът.

— Така е, господин докторе — каза студено княгинята на господин Баление, който играеше ролята си великолепно. — Но в такива случаи се постъпва с подобни характери както трябва.

Госпожа Сен-Дизие изрази решението си твърдо и определено. Тя беше убедена, че ще изпълни онова, с което заплашваше внучката си. Трипо и д’Егрини се съгласиха с нея. Адриана започна да разбира, че става дума за нещо много по-важно. Тогава тя стана, изчерви се, ноздрите й се разтвориха, а очите й заблестяха. Изправи глава и разтърсвайки гордо красивата си коса, след кратко мълчание, каза решително на леля си:

— Госпожо, вие говорихте за миналото. За съжаление, принуждавате ме и аз да кажа няколко думи за него. Напуснах къщата ви, защото повече не можех да дишам въздуха на лицемерие и коварство.

— Госпожице — каза д’Егрини — тези думи са страшни…

— Понеже ме прекъсвате, господине — отвърна бързо Адриана с поглед, втренчен в абата — ще ви кажа какви примери получих от леля си.

— Престани, госпожице.

— Така ли? Може би защото всеки ден виждах престъпното ви съучастие?

— Госпожице… Вие се забравяте… — каза княгинята, побледняла от ярост.

— Не, госпожо. Помня като всички… Нямах роднина, у която да живея… Пожелах да живея сама. Поисках да се разпореждам с приходите си, защото предпочитам да ги харча аз, отколкото да виждам как ги прахосва господин Трипо…

— Госпожице! — извика баронът. — Какво си позволявате…

— Замълчете, господине! Говоря за вас, но не на вас — продължи Адриана, като го прекъсна с погледа си. — Поисках да използувам приходите си според моя вкус. Украсих жилището, което си избрах. Вместо грозни и лошо възпитани слугини, предпочетох млади, хубави и благовъзпитани, но бедни момичета. Възпитанието им не ми позволи да ги превърна наистина в слугини, създадох им приятна среда. Те не ми служат, те ми правят услуга. Плащам им, но съм им признателна. Знам госпожо, че тези тънкости вие няма да разберете… Вместо да ги гледам облечени зле, аз им дадох дрехи, които подхождат на лицата им, защото обичам младостта и красотата. Така ли се харесвам, или по друг начин, за това отговаря огледалото ми. Излизам сама, защото искам да ходя там, където желая. Не ходя на църква, вярно е, но ако беше жива майка ми, щях да й кажа в какво вярвам и тя щеше да ме разбере. Наистина поставих жертвеник в чест на младостта и красотата, защото почитам Бог във всичко красиво, благородно и велико и сърцето ми от сутрин до вечер повтаря тази искрена молитва: „Благодаря ти, Боже. Благодаря ти!“. Вие казвате, госпожо, че доктор Баление често ме е виждал самотна и уединена… Вярно е, защото в такива моменти аз гонех от мисълта си всичко грозно от настоящето и се стремях към бъдещето. Тогава пред мен се появяваха очарователни видения, усещах възвишен, божествен възторг, все едно не бях на земята…

Докато Адриана изричаше тези думи лицето й просветля толкова много, че се преобрази и за нея околните вече не съществуваха.

— В такива моменти — продължи тя още по-възторжено — започвах да дишам свободно. Вместо да гледам ближните си, подложени на унизителната и животинска власт, от която произлизат пороците на робството, вместо да гледам хитростите, очарователното вероломство, обаятелните лъжи, презрителната покорност и ненавижданото послушание, виждах ближните си достойни и искрени, защото бяха свободни. Бяха верни и предани, защото можеха да избират. Не бяха нито горди, нито подли, защото нямаше кого да ласкаят или владеят. И най-накрая, защото можеха да подадат ръка не на лъжливия, а на искрения. Ох…, усещам това…, не са само утешителни привидения…, това са свети надежди!

Адриана замълча, приземи вълнението си и не забеляза, че участниците в събирането радостно, и доволно се споглеждаха.

— Това, което говори…, не е лошо… — прошепна докторът на ухото на княгинята. — Приказва, като че ли сме я подкупили…

— За да постигнем, каквото искаме, трябва да бъдем строги — обади се д’Егрини. — Трябва да я накараме да излезе извън себе си.

След като изля чувствата си, Адриана почувствува, че яростта я напусна. Тя се обърна към доктора усмихната и му каза:

— Признайте, че е смешно да показваш възвишени чувства пред хора, които не могат да ги разберат. Ето ви удобен случай да се подигравате с моята възторженост, за която ме упреквате понякога… В такъв важен момент да се увлека! Но какво да се прави, скъпи Баление! Когато ми дойде някаква мисъл в главата е невъзможно да я следвам, както бе невъзможно да търча след пеперудите, когато бях малка…

— Господ знае къде ви водят тези лъскави и пъстри пеперуди, които са в главата ви… Ах, лудетина! — отвърна господин Баление и се усмихна бащински снизходително. — Кога ще станете умна, колкото сте красива?

— Още сега! Ще изоставя мечтите си и, както ще чуете, ще започна да говоря съвсем разумно. — След тези думи Адриана се обърна към леля си и добави: — Вие ми съобщихте, госпожо, волята си, а ето и моята. След малко повече от седмица ще напусна павилиона, в който живея и ще се пренеса в една къща, която поръчах да подредят според вкуса ми. Там ще живея, както си искам. Нямам баща, нямам майка и не съм длъжна да давам отчет на никого за делата си…

— Така е, госпожице — повдигна рамене княгинята, — но вие не си давате сметка, какво говорите. Забравяте, че обществото има неограничени морални права, които ние сме длъжни да запазим.

— Искате да кажете, госпожо, че вие с господин д’Егрини и господин Трипо представлявате нравствеността на обществото? Това ми се струва странно. Може би защото господин Трипо сметна имота ми за свой собствен? Или защото…

— Но, госпожице… — опита се да я прекъсне Трипо.

— Понеже имам възможност — каза Адриана на леля си, без да обръща внимание на барона — ще ви помоля да ми обясните някои неща, които, струва ми се, сте крили досега от мен…

Д’Егрини и княгинята настръхнаха от думите й и се спогледаха неспокойно и притеснено. Адриана не забеляза и продължи:

— Но за да приключа с вашите желания, госпожо, чуйте последната ми дума: ще живея, както намеря за добре. Ако бях мъж, не вярвам, че щяха да се опитат да ми наложат това унизително настойничество, както искате да постъпите вие. И то само защото живея честно, свободно, великодушно и открито пред всички.

— Това е глупаво! — възкликна княгинята. — Когато човек иска да живее по този начин, той подкрепя безнравствеността и безсрамието!

— Тогава, госпожо — обади се пак Адриана — какво ще кажете за бедните момичета от народа, сирачета като мен, които живеят така, както и аз искам да живея? Те нямат моето изтънчено възпитание, нямат богатствата, които ме защитават от бедността… И все пак, те живеят честно и трудолюбиво.

— Порокът и добродетелите не съществуват за такива псета — обади се ядосано барон Трипо с презрение.

— Госпожо, ако слугата ви си позволеше да говори така пред вас, щяхте да го изгоните — каза Адриана на леля си, без да може да скрие възмущението си. — А вие сега ме принуждавате да слушам такива думи!

Маркизът побутна с коляното си под масата господин Трипо, който си позволи в салона на княгинята да държи тон като на борсата, и за да заглади положението, продължи:

— Между тях и вас, госпожице, не може да става дума за сравнение…

— За човек християнин като вас, абате, правенето на подобна разлика не е… християнско… — отвърна Адриана.

— Знам какво говоря! — отвърна намусено абатът. — Независимият живот, който сте избрали, ще има жалък край. Защото вашият род може да пожелае някой ден да ви омъжи и тогава…

— Ако искам да се омъжа, ще го направя сама. Струва ми се, че това е логично, макар да не искам да изпитвам тежката верига, която ще се стовари върху мен…

— Неприлично е, госпожице — каза княгинята — да говорите така лекомислено за това тайнство…

— Особено пред вас, госпожо… Наистина… Извинете, задето ви засегнах! Вие се страхувате да не би със свободния си живот да пропъдя годениците си? Ако е така, аз съм доволна, защото не мога да понасям годеници… Искам да ги уплаша, да им създам най-лошото мнение за себе си. А най-доброто средство за това е да им се докаже, че може всеки да живее като тях. За да се предпазя, разчитам на своенравието си, на лудориите и на недостатъците си.

— Ще успеете, госпожице — каза госпожа Сен-Дизие — ако се разчуе, от което се боя, че вие дотам забравяте всякакво приличие, че се прибирате вкъщи в осем сутринта, както ми казаха. Но аз не искам и не желая да вярвам на това…

— Нямате право, госпожо… Защото това е…

— Вие си признавате! — възкликна княгинята.

— Признавам всичко, което съм сторила, госпожо. Тази сутрин се върнах в осем сутринта…

— Чувате ли, господа! — извика княгинята.

— Ах! — изрекоха едновременно д’Егрини, баронът и докторът.

В първия момент Адриана реши да се оправдава, но веднага реши, че не може да си позволи да им обяснява.

— Така… Значи това е истина — започна княгинята. — Госпожице, вие ми казвахте да не се учудвам от нищо, но въпреки това… не очаквах подобно поведение. Дръзкият ви отговор ме убеди.

— Лъжата винаги е по-дръзка от истината!

— И откъде се връщахте, госпожице?

— Никога не съм лъгала, госпожо — каза Адриана. — Но и никога не казвам онова, което не искам да кажа. И после: проява на малодушие е, да се оправдаваш от едно възмутително обвинение. Хайде да се разберем накратко. Вие искате да ми наложите едно унизително и строго настойничество. А аз искам да напусна къщата, в която живея и да замина, където желая. Ще видим коя от двете ще отстъпи… Сега за нещо друго. Този дворец е мой. Безразлично ми е кой ще живее в него, защото няма да ме има. На долния етаж, обаче, не живее никой. Там, освен стаите за гости, има още два апартамента — ще ги задържа за известно време.

— Така ли? — каза присмехулно княгинята, като погледна въпросително д’Егрини. — И за кого ще ги запазите?

— За трима мои роднини.

— За какво става дума? — зачуди се госпожа Сен-Дизие.

— Ще рече, госпожо, че ще настаня тук един млад индийски принц, мой роднина по майчина линия. Той ще дойде след няколко дни и се надявам, че стаите ще бъдат готови.

— Чувате ли, господа! — обърна се уж изненадано д’Егрини към доктора и към Трипо.

— Това надминава всяко въображение — каза баронът.

— Не мога да ви забраня, госпожице — каза княгинята — да изричате и най-безсмислените си намерения. Но по думите ви се подразбира, че няма да спрете дотук. Това ли е всичко?

— Не, госпожо! Сутринта научих, че две мои роднини, и те от майчина страна, две сирачета на петнадесет години, дъщери на маршал Симон, са пристигнали след дълъг път и сега са в дома на един войник, който ги е довел във Франция чак от Сибир…

При тези думи д’Егрини и княгинята се спогледаха с ужас. Те толкова се надяваха, че госпожица Кардовил не знае за пристигането на дъщерите на маршал Симон, че чутото от нея ги вцепени.

— Вие се чудите откъде зная за всичко така добре? — попита Адриана. — Но да поговорим отново за дъщерите на маршал Симон. Вие разбирате, госпожо, че не мога да се съглася да се измъчват добрите хора, в които те са се подслонили. Наистина, семейството е честно и трудолюбиво, но тяхното място не е там… Затова ще ги доведа и те ще се настанят на долния етаж, заедно с жената на войника, която ще им бъде отлична настойница…

При тези думи д’Егрини и баронът се спогледаха и баронът каза високо:

— Тя е изгубила ума си!

Адриана продължи, без да отговаря на господин Трипо.

— Всеки момент маршал Симон ще пристигне в Париж. Вие разбирате, госпожо колко приятно ще ми бъде да му съобщя, че съм се грижила добре за дъщерите му. Още утре ще повикам шивачките, за да ги облекат. Когато баща им се завърне, искам да ги намери красиви. Казват, че самите те са красиви като ангелчета…

— Свършихте ли, госпожице? — попита ядосано княгинята. В същото време д’Егрини, спокоен и хладнокръвен на външен вид, едва прикриваше терзанията си. — Защо не продължите да търсите още? — продължи княгинята. — Няма ли още някой от това прелюбопитно преселническо семейство? Търсете… Никоя царица не би постъпила по-великодушно от вас.

— Права сте, госпожо, искам да посрещна роднините си, както са свикнали: един царски син и дъщерите на маршалдука на Лини. Прекрасно е, когато всичко това се съедини със сърдечното гостоприемство.

— Това наистина е великодушно — каза все по-обезпокоена княгинята. — Жалко е само, че не сте богата като Крез, за да изпълните желанията си…

— Колкото и голямо да е богатството ми, госпожо, то е нищожно, като се има предвид онова, което само за един час може да премине през ръцете на нашето семейство. Когато това се случи, госпожо, може би тогава ще ми простите онова, което сега наричате царска щедрост…

Д’Егрини се намираше в ужасно положение, което ставаше все по-лошо. Въпросът за медальоните бе тъй важен, че той го бе скрил дори от доктор Баление, макар да искаше от него огромна услуга. И Трипо не знаеше това, защото княгинята смяташе, че е унищожила от документите на Адрианиния баща знаците, по които дъщерята можеше да открие това. Затова абатът се страхуваше не от това, че госпожица Кардовил знае, а че може да го разпространи. От същото се страхуваше княгинята и затова тя прекъсна внучката си като каза:

— Госпожице, има семейни тайни. Не знам за какво точно говорите, но ви предупреждавам да прекъснем този разговор…

— Как така, госпожо! Нали сме се събрали семейно? Както пролича и от недотам приятните думи, които разменихме.

— Когато става дума за предположения, излишно е да говорим за тях, ако нямаме доказателства.

— Нали от толкова време, вече час, говорим, госпожо, за интереси? Наистина, не разбирам нито учудването, нито недоумението ви?

— Не е нито едно от двете, госпожице… Но в продължение на времето, за което споменахте, вие ме принуждавате да слушам безсмислени неща. Позволете ми да бъда малко изненадана.

— Извинете, госпожо, но сте много неспокойна — отвърна Адриана, поглеждайки леля си и д’Егрини. Това е нещо, което прибавено към някои подозрения, не съм имала време да изясня…

След кратка пауза, Адриана поднови:

— Истината ли казах?

— Заповядвам ви, госпожице, да замълчите! — извика княгинята, след като изпусна нервите си.

— Ах, госпожо — отвърна Адриана. — Не се излагайте! Вие винаги сте съумявали да се владеете.

Провидението, както се казва, се притече на помощ на княгинята и на абат д’Егрини в този миг. Появи се един слуга, беше смутен и пребледнял, а княгинята бързо го запита:

— Какво има, Дюбоа?

— Прощавайте, княгиньо, задето ви прекъснах, въпреки заповедта ви, но господин полицейският началник иска да ви съобщи нещо. Той чака в двора, заедно с неколцина агенти и войници.

Княгинята много се изненада, но като съобрази, че може да се възползува от този случай, за да се разбере бързо с д’Егрини за разкритията на Адриана, се изправи и каза на абата:

— Господин д’Егрини, ще бъдете ли толкова добър да дойдете с мен? Не мога да си обясня какво означава пристигането на полицейския пристав в къщата ми.

И господин д’Егрини излезе заедно с госпожа Сен-Дизие в съседната стая.

IX глава
Предателството

Княгиня Сен-Дизие, господин д’Егрини и слугата влязоха в съседна на стаята, в която останаха Адриана, Трипо и лекарят.

— Къде е приставът? — попита княгинята слугата, който й бе съобщил, че я търсят.

— В синия салон, госпожо.

— Помоли го да почака малко.

Слугата се поклони и излезе. Тогава госпожа Сен-Дизие приближи до д’Егрини, чието гордо и високомерно чело вече бе станало бледо и мрачно.

— Както разбирате, — каза тя — Адриана знае всичко. Какво да правим сега?

— Не знам — отвърна абатът със замислен поглед. — Това откритие е ужасен удар!

— Всичко ли е загубено?

— Има само едно спасително средство — отвърна д’Егрини — и то е лекарят.

— Но как? Толкова бързо? И още днес? — извика княгинята.

— Ако изминат два часа, вече ще бъде много късно. Това дяволско изчадие трябва да е видяло дъщерите на генерал Симон…

— Боже мой! Това е невъзможно, Фредерик. Господин Баление никога не би могъл… Това трябваше да се подготви отдавна, както възнамерявахме след днешния разпит.

— Все едно — продължи оживено абатът — Докторът трябва да опита по всякакъв начин.

— Но под какъв предлог?

— Ще се опитам да намеря.

— Ако приемем, че намерите предлог, ще трябва да го извършим още днес, а няма да бъдем готови. Там, долу, нищо няма да е подготвено.

— Бъдете спокойна. Който предвижда, винаги е готов.

— А как ще съобщим на доктора сега? — поде княгинята.

— Ако го извикаме, ще събудим подозрения у внучката ви — каза господин д’Егрини замислено — а това не бива да се допуска.

— Няма съмнение — продължи княгинята. — Това е единият начин.

— Да — каза абатът — ще драсна набързо няколко думи на Баление. Някои от слугите ви ще занесе писмото, което уж идва отвън, от някой тежко болен…

— Чудесна идея! — възкликна княгинята — Имате право. На масата има всичко необходимо за писане. Да побързаме. Дано докторът успее.

— Честно да ви кажа, не смея да се надявам — рече маркизът, като седна зад масата, потискайки гнева си. — Благодарение на онзи експеримент, който нашият скрит зад вратата човек вероятно записва, благодарение на буйните сцени, които ще се разиграят утре и след това, докторът може да вземе всички предпазни мерки и да действува по най-сигурния начин. Но да искате това от него още днес, още сега, повярвайте Ермин, ще е глупаво — и маркизът захвърли перото, като добави с горчивина. — Тъкмо щяхме да успеем и всичко се провали. Колко лоши последствия ще има от всичко това. Внучката ви ни причини огромно зло.

Невъзможно е да се опише разяреният гняв и яростната омраза, с която господин д’Егрини произнесе тези думи.

— Фредерик! — извика княгинята разтревожена и сложи ръката си върху ръката на абата — Моля ви, не се отчайвайте. Докторът има изобретателен ум. Той ни е толкова предан, че нека все пак опитаме…

— Добре, нека опитаме късмета си — каза абатът и пак взе перото.

— Нека допуснем най-лошото — каза княгинята. — Ако Адриана отиде тази вечер да търси дъщерите на генерал Симон, може би вече няма да ги намери там.

— Не бива да разчитаме на това. Не е възможно толкова бързо да са изпълнили заповедите на Родин. Иначе биха ми съобщили.

— Наистина… Тогава пишете на доктора. Веднага Дюбоа ще отнесе писмото ви. Смелост, Фредерик, ще покорим вироглавата ми внучка. — После госпожа Сен-Дизие добави разярена. — Ах, Адриана, Адриана! Много скъпо ще платиш за безочливите си подигравки и мъките, които ми причиняваш! — На излизане княгинята се обърна към господин д’Егрини. — Чакайте ме тук, ще ви съобщя за какво е дошъл приставът и пак ще отидем при другите.

Княгинята излезе, а д’Егрини бързо написа няколко реда с разтреперана ръка.

X глава
Клопката

След като госпожа Дизие и маркизът излязоха, Адриана остана в стаята на леля си с господин Баление и барон Трипо. Госпожица Кардовил страшно се разтревожи, когато разбра, че приставът е дошъл. Тя, както и Агрикол, предчувствуваше, че той ще поиска разрешение да претърси двореца и павилиона, за да открие ковача, мислейки, че е там. Макар скривалището на Агрикол да беше много тайно, Адриана не бе напълно спокойна. Затова, за всеки случай, тя се възползува от възможността да препоръча младежа на доктора, който беше близък приятел на един от много влиятелните по онова време министри. Тогава момичето се доближи до лекаря, който в това време шушнеше на барона, и с най-приятния си и кротък глас му каза:

— Господин Баление, бих искала да ви помоля нещо — и с поглед му посочи един от прозорците.

Трипо, останал без подкрепата на абата, който бе в другата стая, се боеше от момичето като от огън и затова се зарадва, че тя се оттегли настрана. За да покаже, че не се страхува той застана пред една икона и започна да я разглежда.

Когато се отдалечиха от барона, Адриана се обърна към лекаря.

— Докторе, вие сте мой приятел, какъвто сте бил и на баща ми. Когато преди малко изпаднах в трудно положение, вие отново се оказахте единствената ми подкрепа…

— Госпожице, не говорете така! — каза докторът с лицемерно изражение. — Замълчете по-добре.

— Бъдете спокоен — каза му Адриана — няма да ви компрометирам, но ми позволете да ви напомня, че често сте ми предлагали услугите си и сте ми говорили за вашата преданост към мен.

— Проверете и ще видите, че държа на думата си.

— Е добре, докажете ми го веднага.

— Чудесно! Кажете какво искате от мен.

— Нали сте приятел на министъра?

— Разбира се. Сега лекувам кашлицата му, която се появява винаги преди да отговаря за нещо в камарата.

— Трябва да помолите министъра за нещо, което пряко ме засяга.

— Вас ли? Какво е то?

В този момент влезе слугата, подаде на Баление едно писмо и му рече.

— Някакъв прислужник донесе току-що това писмо за вас. Много е спешно.

Докторът взе писмото и слугата излезе.

— Ето до какво водят добрините — усмихна му се отново Адриана. — Нито миг не ви оставят на мира, скъпи докторе.

— Не ми се говори за това, госпожице — каза лекарят, който не можа да скрие учудването си, като позна почерка на д’Егрини. — Тези болни мислят, че ние сме от желязо и че носим в себе си всичкото здраве, от което те се нуждаят. Безмилостни са! Но позволете ми, госпожице — каза докторът и разпечата писмото.

Госпожица Кардовил отвърна с прелестно кимване на глава.

Писмото на маркиз д’Егрини не беше дълго. Лекарят го прочете на един дъх и въпреки обикновеното си благоразумие повдигна рамене и каза раздразнено.

— Днес! Невъзможно! Той е луд!

— Сигурно ви чака някой беден болнав човечец, който е заложил цялата си надежда на вас. Хайде, скъпи мой господин Баление, бъдете добър, не отхвърляйте молбата му. Много е приятно човек да оправдава надеждите, които му се възлагат.

Между съдържанието на писмото и реакцията на Адриана имаше такова противоречие, което изуми Баление. Той изгледа госпожицата с ужасен поглед и отвърна:

— Пише ми един клиент, който очаква твърде много от мен, дори извънредно много, защото иска невъзможни неща. Но защо сте се загрижили за някакъв си непознат?

— Ако е беден нещастник, значи го познавам. Човекът, за когото се застъпвам и моля помощта на министъра, също ми бе почти непознат. Но сега се грижа за него, защото се оказа, че той е син на онзи достоен войник, който доведе тук от далечния Сибир дъщерите на генерал Симон.

— Как? Онзи, за когото се застъпвате, е…

— Един добър занаятчия, опора на семейство. Трябва да ви разкажа всичко подред. Но ето какво се случи…

Адриана не можа нищо да разкаже на доктора, защото вратата ненадейно се отвори и влязоха госпожа Сен-Дизие и господин д’Егрини. По лицето на княгинята се четеше пъклена радост, която тя едва успяваше да прикрие с гневното си негодувание.

Щом влезе в стаята, господин д’Егрини веднага хвърли въпросителен и тревожен поглед към лекаря, който поклати глава отрицателно. Тогава абатът прехапа устните си от ярост. Той бе възложил последната си надежда на доктора и въпреки че княгинята нанесе нов удар на Адриана, виждаше плановете си завинаги осуетени.

— Господа — каза госпожа Сен-Дизие със злобно задоволство. Моля, седнете. Ще ви разкажа някои нови и прелюбопитни неща за тази госпожица. — И тя посочи внучката си с ненавистен презрителен поглед, който е невъзможно да бъде описан.

— Е, скъпо дете. Какво има пак? Какво искат още? — каза господин Баление лукаво преди да се отдръпне от прозореца. — Каквото и да стане, разчитай на мен. — След тези думи докторът седна при господин д’Егрини и господин Трипо.

Госпожица Кардовил изслуша безочливите думи на леля си с гордо изправена глава. Челото й почервеня. Разгневена от новите нападки, с които я заплашваха, тя тръгна към писалището, където се бе разположила княгинята и развълнувано каза на господин Баление:

— Чакам ви вкъщи, колкото се може по-скоро, скъпи докторе. Знаете, че трябва да ви кажа нещо — И Адриана посегна към шапката си.

Княгинята скочи от мястото си и извика:

— Какво правите госпожице!

— Отивам си, госпожо. Вие казахте какво искате от мен и аз ви отговорих. Толкова! За останалото ще упълномощя някого. — Госпожица Кардовил взе шапката си.

След като видя, че жертвата се изплъзва, госпожа Сен-Дизие се спусна към внучката си и в разрез с всякакво благоприличие, я хвана здраво за ръката и каза разтреперана:

— Спрете!

— О, госпожо! — каза Адриана с презрение. — Къде се намирате!

— Искате да избягате? Вие се страхувате! — заяви й госпожа Сен-Дизие с унищожителен поглед.

Думите „Вие се страхувате“ бяха в състояние да накарат Адриана да мине дори през огън. С благороден и горд жест тя измъкна ръката си, хвърли на стола шапката, върна се до писалището и гордо рече на княгинята:

— Няма нищо, което да ми вдъхва по-дълбоко отвращение от това да ме обвиняват в малодушие. Е, говорете, госпожо, слушам ви. — С изправена глава, с поруменяло лице и с пламтящи от негодувание очи, скръстила ръце на гърдите си, които се повдигаха от учестения й пулс, Адриана тропна с крак и прикова леля си със спокоен поглед.

Като разбра, че жертвата няма да избяга, госпожа Сен-Дизие реши да излее капка по капка всичкия гняв, който таеше в себе си и да я измъчва, колко се може по-дълго.

— Господа — каза княгинята с равен глас, — ето какво се е случило… Съобщиха ми, че приставът иска да ми каже нещо. Отидох при него и след като той дълго ми се извинява, изпълни дълга си. Някакъв човек, който трябва да бъде арестуван, се е вмъкнал в градинския павилион.

Адриана настръхна. Нямаше съмнение, че тя говори за Агрикол, но се успокои, защото скривалището, в което го заведе, беше сигурно.

— Приставът, — продължи княгинята — поиска разрешение да потърси този човек и в двореца, и в павилиона. Има право. Помолих го да започне от павилиона и го придружих. Въпреки че госпожицата няма добро поведение, честно ви казвам, и през ум не ми е минавало, че може да бъде замесена в такава полицейска история. Но съм се лъгала.

— Какво искате да кажете, госпожо? — възкликна Адриана.

— Ще ви кажа, госпожице — каза княгинята тържествуващо. — Всичко по реда си. Преди малко вие прибързахте с насмешката и високомерието си. Тръгнах с пристава. Отидохме в павилиона. Представете си учудването на този чиновник, като видя трите прислужници, облечени като циркаджийки. Тогава го помолих да отбележи това в протокола. Нека всички знаят какви глупости се вършат тук.

— Много умно сте постъпили — каза Трипо с дълбок поклон. — Нека това се знае в полицията.

Адриана беше много разтревожена за съдбата на ковача, изобщо не мислеше да спори с господин Трипо и госпожа Сен-Дизие, и слушаше със скрита тревога.

— Чиновникът — продължи госпожа Сен-Дизие — започна строго да разглежда младите момичета и ги попита дали в павилиона, където живее госпожицата, не е влизал някакъв младеж. С невероятна наглост те отговориха, че не са виждали никого.

„Добри и честни момичета“ — помисли си радостно госпожица Кардовил — „Ще спасят бедния работник. Останалото ще свърши доктор Баление“.

— За щастие — продължи княгинята — с мене беше и една от моите прислужници, госпожа Гривоа. Тя си спомни, че е видяла госпожицата тази сутрин да се връща отнякъде към осем часа и добронамерено каза на пристава, че може би тук е влизал човекът, когото търсят. През малката градинска вратичка, която на връщане госпожицата неволно е оставила отворена.

— Щеше да бъде добре — вметна Трипо — ако бяхте помолили да отбележат в протокола, че госпожицата се е прибрала в осем часа сутринта.

— Едва ли е било нужно — докторът продължаваше да изпълнява ролята си. — Това не е влизало в интересите на пристава.

— Но, докторе, все пак! — възнегодува Трипо.

— Бароне — отговори господин Баление твърдо и категорично. — Аз така мисля.

— Но аз не, докторе — намеси се княгинята. — И аз, подобно на господин Трипо, помислих, че ще е важно, ако това се запише в протокола. Но по изненадания и смутен поглед на чиновника забелязах колко му е трудно да запише това, когато става дума за младо и високопоставено момиче…

— Аз вярвам, госпожо, — обади се ядосано Адриана — че вашата честност може да се сравни с честността на невинния полицейски началник. Но ми се струва, в същото време, че общата ви невинност е избързала, изразявайки възмущението си. И вие, и той можехте да помислите, струва ми се, че няма нищо неестествено човек да излезе в шест и да се прибере в осем сутринта.

— Закъснялото ви оправдание е неуместно — отвърна ядосано княгинята.

— Аз не се оправдавам — отговори Адриана. — Господин Баление има добрината да каже една добра дума в моя защита само защото ми е приятел, но аз ви обяснявам нещо, което не би трябвало да върша пред вас…

— Докато госпожицата го обясни, то остава записано в протокола — каза Трипо.

Абат д’Егрини, облегнал чело на ръката си, не участвуваше в разговора. Толкова се бе уплашил от последствията, които щяха да се появят след срещата на Адриана с дъщерите на генерал Симон, защото разбираше, че никой не можеше да спре тази вечер Адриана да излезе.

Госпожа Сен-Дизие продължи:

— Онова, което се случи, е нищо в сравнение с другото, което ще ви разкажа, господа. Ние обиколихме павилиона навсякъде, но не намерихме никого. Вече щяхме да излизаме от стаята на госпожицата, в която влязохме най-накрая, когато госпожа Гривоа ми обърна внимание на една тайна врата… Съобщихме на чиновника, агентите му се постараха и тогава… Знаете ли какво откриха? Не, не! Толкова е ужасно, че няма да посмея никога да…

— Тогава ще го направя аз, госпожо! — каза решително Адриана, която се натъжи, че са уловили Агрикол. — Ще ви разкажа аз, за да не се нарани целомъдрието ви. И ще го направя, не за да се оправдавам.

— Каквото и да кажете, госпожице, — изрече госпожа Сен-Дизие с презрение — има нещо неприлично да открият мъж в спалнята ви.

— Мъж, скрит в спалнята й! — извика с възмущение д’Егрини, като едва успяваше да скрие задоволството си.

— В стаята на госпожицата! — прибави Трипо. — Надявам се, че това е отбелязано в протокола.

— Да, господине! — отвърна тържествено княгинята.

— Възможно е — обади се лукаво докторът — този човек да е бил крадец. Това е най-естественото… Всяко друго подозрение ми се струва невероятно…

— Заблуждавате се, защото сте снизходителен към госпожицата, Баление — каза студено княгинята.

— Подобни крадци са известни — обади се Трипо. — Обикновено това са богати и красиви млади мъже.

— Лъжете се, господа — въздъхна госпожата. — Тя не хвърчи толкова високо и претенциите й не са големи. Тя доказа, че една постъпка може да бъде не само престъпна, но и осъдителна, неблагородна. Затова не се изненадвам от съчувствието, което демонстрира преди малко госпожицата към простолюдието… Трогателно бе да се види, че този скрит човек бе облечен в дълга горна риза.

— Значи той е от простолюдието — извика баронът с нескрито отвращение. — Да ти настръхне косата!

— Той, както сам призна, е ковач — продължи княгинята. — Трябва обаче да бъдем справедливи — младежът е красив. Няма съмнение, че госпожицата, в своето странно обожание на красотата…

— Стига, госпожо, престанете! — рече Адриана категорично, която до този момент, презрително слушаше леля си с нарастващо негодувание, без да се намесва. — Допреди малко бях готова да ви оправдая за вашите гнусни клевети, но повече няма да допусна това. Искам нещо да ви попитам… Значи този честен и добър работник е арестуван?

— Разбира се, че го арестуваха — отговори тържествуващо княгинята. — Нежната ви милост към този, иначе забавен млад мъж, трябва да е доста голяма, за да загубите спокойствие на духа.

— Така е, госпожо. Имам по-важна работа, отколкото да се присмивам на грозното и смешното — каза Адриана, чиито очи се напълниха със сълзи, когато си помисли за тревогите в семейството на арестувания Агрикол. После взе шапката си, сложи я на главата, завърза панделките и каза на доктора: — Господин Баление, преди малко ви молех за ходатайство пред министъра…

— Да, госпожице… Ще ми бъде приятно да направя това за вас.

— Чака ли ви вашата карета?

— Да! — възкликна изненадано докторът.

— Ще бъдете ли така добър да ме откарате веднага при министъра? Ако вие ме представите, той няма да ми откаже съдействие за едно справедливо нещо, което ще поискам от него.

— Как смеете, госпожице! — извика княгинята. — Как смеете! Не можете да решавате без мен, след всичко, което се случи.

— Странно е — прибави Трипо, — но вече трябва да сме готови и да очакваме всичко.

Когато Адриана попита доктора дали го чака каретата му, абат д’Егрини се развълнува от радост… Погледът му светна весело и той едва успя да прикрие задоволството и силното си вълнение. Погледна въпросително доктора и Баление два пъти наведе клепачите си в знак, че е разбрал и че е съгласен. И когато княгинята се обърна към Адриана ядосана е думите „Забранявам ви да излизате!“, господин д’Егрини, с особена извивка на гласа си, каза на госпожа Сен-Дизие:

— Струва ми се, госпожо, че госпожицата може да бъде оставена на грижите на господин доктора.

Маркизът така натърти на последните думи, че княгинята последователно погледна доктора и маркиза, веднага проумя всичко и се успокои. Всичко стана много бързо и никой не забеляза, че бе започнало да съмва. Адриана се бе замислила за тъжната съдба на Агрикол и не можа да забележи знаците, които размениха помежду си княгинята, докторът и абатът, а и да ги бе видяла, нямаше да може да си ги обясни. Но госпожа Сен-Дизие, която искаше да покаже, че не се съгласява с думите на маркиза, продължи:

— Струва ми се, че докторът е доста снизходителен към госпожицата, но въпреки това мисля, че можем да му я поверим. Но? Не бих искала да поставяме лошо начало, защото от днес нататък госпожицата трябва да изпълнява волята ми!

— Княгиньо — направи се на обиден от думите на Сен-Дизие докторът. — Бил съм справедлив, а не снизходителен към госпожицата. Готов съм да я закарам до министъра ако тя наистина желае това. Не знам за какво иска да го помоли, но не вярвам да злоупотреби с доверието ми в нея. Не вярвам и да настоява да поддържам нещо недостойно, само защото съм й ходатайствувал.

Адриана протегна сърдечно ръка към доктора и му каза:

— Бъдете спокоен, приятелю! Вие ще ми благодарите, защото ще участвувате в едно благородно дело…

Княгинята приближи до внучката си и като произнасяше всяка дума бавно и отчетливо, каза:

— Още нещо искам да ви попитам, госпожице, пред тези господа. Отговорете! Въпреки тежките обвинения към вас, пак ли не сте съгласна да ми се подчинявате?

— Да, госпожо.

— Значи вие се отказвате и не желаете да се подчините на приличния и строг живот, който искам да ви предложа?

— Преди малко ви казах, че ще напусна този дом, за да живея сама и по своя воля.

— Това последната ви дума ли е?

— Да.

— Помислете добре. Това е много важно… И се пазете…

— Госпожо, вече казах последната си дума. Никога не повтарям.

— Чуйте, господа — обърна се княгинята към присъствуващите — направих всичко възможно, за да я убедя, но напразно. Нека оттук нататък госпожицата се сърди на себе си заради мерките, които съм принудена да предприема, поради непокорността й.

— Съгласна съм, госпожо — отвърна Адриана.

След това се обърна към Баление и му каза нетърпеливо:

— Хайде, хайде, скъпи докторе! Умирам от нетърпение! Да тръгваме бързо, защото всяка загубена минута може да предизвика огромни тревоги в едно семейство… — И Адриана бързо напусна салона заедно с доктора.

Един от слугите на княгинята докара каретата на господин Баление. Подкрепяна от него, Адриана влезе в нея, без да чуе, че той казва съвсем тихичко нещо на слугата, който отвори вратата на каретата.

След като докторът седна до госпожица Кардовил, той извика на кочияша:

— Закарай ни в къщата на министъра през малкия вход!

Конете потеглиха веднага.

VII част
Йезуитът с пелерината

I глава
Лъжливият приятел

Настъпи мрачна и студена нощ. Небето, което до залез бе ясно, започна да се покрива с черни облаци. Задуха силен вятър и започна да разнася гъстия сняг, който започна да вали. Фенерите осветяваха слабо вътрешността на каретата на доктор Баление, който пътуваше с Адриана Кардовил. Прелестното й лице се открояваше върху черното сукно, с което бе покрита вътрешността на каретата. В нея се разнасяше приятно благовоние, което излъчва облеклото на добре облечените дами. Младото момиче, седнало до доктора, бе очарователно. Слабата му фигура, пристегната в синята рокля, бе облегната върху меката възглавница. Скръстените й и протегнати крака си почиваха върху постланата меча кожа. В лявата си ръка то държеше бродирана кърпичка, с която, за изненада на доктор Баление, Адриана попи насълзените си очи.

Тя плачеше, защото мъчителните сцени, на които бе присъствувала доскоро в двореца Сен-Дизие, подразниха честолюбието й и я хвърлиха в слабост. Адриана, която бе решителна и горда в презрението и неуморима в подигравките си, несъгласна с несправедливостта, беше и много чувствителна, но криеше това не само от леля си, но и от всички познати. Колкото и да се преструваше, тя бе изпълнена със същността на всички жени, но и като тях умееше да се въздържа, щом разбере, че и най-малката й слабост може да зарадва или да накара неприятелите й да се възгордеят.

Каретата пътуваше вече дълго време. Адриана, която мълчаливо попиваше сълзите си, за голяма изненада на доктора, не бе продумала нищо.

— Скъпа Адриана! — изрече докторът, наистина изненадан от нейното мълчание. — Защо заплакахте, след като бяхте тъй енергична и пламенна до преди миг!

— Плача пред вас, — отговори Адриана с променен глас — защото ви смятам за приятел. Никога няма да го направя пред леля си…

— Какво означават тогава подигравките ви в този толкова дълъг разговор?

— Господи! Повярвайте, че не го правя против волята си. Особено на подобни подигравки. Няма нищо по-неприятно от това да се защитавам от тази жена и приятелите й, защото те са започнали война с мен… Говорите за моята смелост, но ви казвам, че не съм искала да се показвам непослушна… Но винаги ще искам да скрия страданията си от грубите обноски на хора, които презирам. Не съм им сторила лошо и искам да живея сама, свободна, спокойна и да виждам около себе си щастливи хора.

— Завиждам ви за вашето щастие и за щастието, което ви дължат другите.

— И то леля ми — възкликна Адриана с негодувание. — Леля ми, чийто живот е бил низ от съблазни, ме обвинява, въпреки че знае моята гордост и честолюбие, поради което не бих направила избор, който да ме опозори. Боже мой! Ако някога се влюбя, аз ще разкажа на всички, ще се похваля, защото любовта, както аз я разбирам, е най-великото нещо на света — Адриана продължи още по-натъжена. — Защо му е на човек да бъде честен и искрен, след като това не може да го предпази от най-глупавите и отвратителни подозрения. — Госпожица Кардовил попи с кърпичка очите си.

— Успокойте се, мила госпожице, — каза господин Баление съчувствено. — Успокойте се, всичко отмина, аз съм ви предан. — Изричайки тези думи, потайният лицемер се изчерви.

— Зная, че сте мой приятел — каза Адриана — Никога няма да забравя, че днес заради мен изпитахте гнева на леля ми, защото познавам способността й да върши зло…

— Колкото до това — каза докторът с престорено хладнокръвие — ние, лекарите, не се боим от никаква отмъстителност.

— Да, скъпи господин докторе, но госпожа Сен-Дизие и приятелите й никога не прощават — настръхна момичето. — Само моето неопределимо, вродено отвращение към всичко агресивно и злобно, ме застави да се скарам открито с нея. Но дори да бяхме стигнали до крайност, пак нямаше да се подвоумя, честна дума — прибави тя този път с усмивка, която разкраси лицето й. — Макар да обичам твърде много живота, все пак мога да се обвиня за нещо и то е, че искам той да бъде бляскав, красив, много хармоничен. Както знаете, аз се поддавам на недостатъците си.

— Добре, сега вече съм спокоен — каза докторът весело. — Вие се усмихвате, а това е добър знак.

— Така е най-добре, но мога ли да се усмихвам след заплахите на леля си? Само че какво може да ми направи тя? Какво толкова знае този роднински съвет! Тя наистина ли си мисли, че мнението на някой си д’Егрини и на някой си Трипо може да ми окаже някакво влияние. Освен това, говори за строги мерки. Какви мерки може да вземе? Вие знаете ли?

— Между нас казано, мисля, че княгинята искаше да ви сплаши. Самата тя ви въздействува чрез убеждаване. Въобразява си, че е майка на църквата и иска разкаянието ви — хитро каза докторът, който всячески се мъчеше да успокои Адриана. — Но нека забравим това. Красивите ви очи трябва да грейнат, за да омаят министъра, при когото отиваме.

— Имате право, скъпи докторе. Скръбта винаги трябва да се избягва, защото най-малкото, което тя причинява, е, че ви кара да забравяте скръбта на другите. Но вижте какво излезе — аз се ползувам от вашата услужливост, без да ви кажа какво искам.

— За щастие, имаме да поговорим, защото този държавен мъж живее доста далеч оттук.

— Ето с две думи каква е работата — започна Адриана. — Казах ви защо се заинтересувах от този достоен работник. Сутринта той дойде съвсем отчаян и ми съобщи, че бил компрометиран заради някакви свои стихове, защото той е поет. Ще го арестуват, въпреки че е невинен. Но ако попадне в затвора, близките му, които той издържа, ще умрат от глад. И той ме помоли да платя гаранцията, за да го оставят на свобода и да продължи работата си. Сетих се за близките ви отношения с министъра и му обещах. Но през това време вече го преследваха. Дойде ми на ум да го скрия вкъщи и вие знаете как изтълкува това леля ми. Мислите ли, че с вашата препоръка министърът ще се съгласи да освободи под гаранция този работник?

— Едва ли ще има някакви трудности, особено ако вие му изложите нещата с очарователното си красноречие.

— Знаете ли, господин Баление, защо взех това може би странно решение?

— За да препоръчате още по-горещо закриляния от вас младеж.

— И затова, и за да ликвидирам веднъж завинаги клеветите, които леля ми непрекъснато разпространява и които е наредила на пристава да запише в протокола. Предпочетох да се явя открито пред очите на един високопоставен човек. Ще му разкажа всичко, както е и той ще ми повярва. Защото човек винаги разпознава истината.

— Много добре сте го обмислили, скъпа госпожице. Вие ще постигнете две неща наведнъж. Първо, ще осуетите опасните клевети, а после ще измолите свободата на един достоен младеж.

— Благодарение на онова, което ми казахте — рече Адриана усмихната. — Доброто ми настроение се възвръща.

— Боже мой! — философски каза докторът. — В човешкия живот всичко зависи от начина на мислене.

Адриана изобщо не разбираше от конституционно управление и от административни длъжности, затова сляпо се довери на доктора и изобщо не се усъмни в неговите твърдения.

— Какво щастие! Когато отида да потърся дъщерите на генерал Симон, ще мога да успокоя и клетата майка на работника, която сега сигурно страшно се измъчва.

— Да, ще имате това щастие — каза Баление — защото сега така ще се молим и действуваме, че тя да научи за освобождаването на сина си още преди да е арестуван.

— Колко сте добър и услужлив — каза Адриана. — Ако не ставаше дума за толкова важни неща, вярвайте, щеше да ми е неудобно да губя скъпоценното ви време. Но аз познавам сърцето ви, скъпи Баление.

— Единственото ми желание е да ви докажа, че съм дълбоко предан и искрено привързан към вас — каза докторът и смръкна емфие. В същото време той хвърли неспокойно поглед през прозорчето, защото тогава колата минаваше покрай театър „Одеон“, чиято фасада беше осветена. Адриана също можеше да погледне натам и да се изненада от странния маршрут, по който минават. За да привлече вниманието й, докторът внезапно извика: — Боже мой, как забравих?

— Какво, господин Баление? — попита Адриана и го погледна.

— Забравих нещо много важно за успеха на нашата работа.

— Какво е то? — попита разтревожено младото момиче.

Господин Баление лукаво се усмихна.

— Всички хора си имат слабости — каза той — но министрите най-вече. Онзи, при когото отиваме, боготвори титлата си и много би се разстроил ако не го поздравим с думите „господин министре“.

— Бъдете спокоен, господин Баление. Ще го поздравя дори с „ваше превъзходителство“, което, струва ми се, също се употребява.

— Вече не се употребява, но толкова по-добре. А ако можете да добавите и „ваша светлост“, работата ни е уредена.

— Бъдете спокоен, ще го засипя с ласкателства и титли.

— Оставям го на вас, в добри ръце ще попадне — продължи докторът зарадван, че каретата навлезе в тъмни улички, които водят от площад „Одеон“ към квартала на Пантеона.

— Не бих могъл да упрекна министъра за тази му слабост, защото тя е в състояние да ни помогне.

— Впрочем, тази дребна хитрост е доста невинна — прибави госпожица Кардовил — и, честна дума, съвестта изобщо не ме гризе, че ще си послужа с нея. — После тя се наведе към прозорчето и рече: — Боже мой, какви тъмни улици, какъв вятър, какъв сняг. Къде се намираме?

— Как, не можете ли да познаете по липсата на магазини любимия си квартал — предградието Сен-Жермен.

— Мислех, че отдавна сме излезли оттам.

— И аз така мислех — каза докторът и се наведе също към прозорчето, уж за да разгледа околността — но още сме тук. Горкият файтонджия, заслепен от вихрушката, сигурно се е объркал. Но вече излязохме на правия път. Сетих се! Намираме се на улица „Свети Вилхем“, която не е от най-светлите. За десет минути ще стигнем до частния вход на двореца на министъра, защото близките му приятели, сред които съм и аз, могат да го посещават и неофициално.

Госпожица Кардовил не се усъмни в думите на доктора.

Още от двореца „Сен-Дизие“ докторът се канеше да й зададе един въпрос, но се страхуваше да не се издаде пред Адриана. Когато тя спомена за някакви интереси, скривани от нея, тъй като беше опитен и наблюдателен, докторът веднага забеляза притеснението на княгинята и д’Егрини. Той разбра, че заговорът срещу Адриана, на който служеше слепешката, за да се покори на волята на Обществото, се отнася до някакви неизвестни нему неща, които гореше от любопитство да научи. Всеки член на това мрачно общество имаше навика да предателствува и чувствуваше, че в него се появяват омразните породи, характерни за всеки заговорник: завист, недоверие, интригантство. Затова, въпреки че доктор Баление бе твърдо решен да съдействува за изпълнение на плановете на д’Егрини, все пак искаше да научи какво са скрили от него. Най-сетне преодоля колебанието си, намери удобен момент и след кратко мълчание каза на Адриана.

— Може би ще ви задам един доста нескромен въпрос. Ако сметнете, че е такъв, не ми отговаряйте.

— Моля ви, кажете.

— Малко преди да съобщят на леля ви, че е пристигнал приставът, вие, струва ми се, говорихте за някакви много големи облаги, за които са скрили от вас.

— Да, така е.

— Стори ми се, че тези думи направиха впечатление на княгинята.

— Такова впечатление, че моите съмнения се превърнаха в убеждения.

— Трябва ли да ви споменавам, скъпа приятелко — продължи Баление хитро, — че ви припомням всичко това, за да ви предложа услугите си, когато имате нужда. Ако не можете да ми кажете нищо повече, смятайте, че не съм ви задавал този въпрос.

Адриана стана сериозна и замислена, а след кратко мълчание, отговори:

— Има неща, които не зная, други, които мога да ви кажа и трети, за които трябва да мълча. Но вие сте толкова добър към мен днес и аз съм толкова щастлива, че ми се ще да ви дам ново доказателство за доверието си.

— Тогава не искам да зная нищо — каза докторът уклончиво. — Защото ще излезе, че си прося някаква награда. А за мен наградата е да ви услужа.

— Слушайте, — каза Адриана, без да обръща внимание на думите му — имам основателни причини да вярвам, че ще се дели едно голямо наследство от членовете на нашия род. Аз не познавам всички от тях, защото след оттеглянето на Нантския едикт прадедите ни са се пръснали по чужди земи и са опитвали щастието си на различни места.

— Така ли? — възкликна докторът превъзбуден. — И в чии ръце е това наследство?

— Не зная.

— А как ще докажете правата си?

— Скоро ще разбера.

— А кой ще ви каже?

— Не мога да ви съобщя.

— А кой ви каза, че има такова наследство?

— И това не мога да ви кажа — продължи Адриана с натъжен глас, който бе пълна противоположност на обикновената й жизнерадостна реч. — Това е тайна. Странна тайна… Когато понякога сте ме заварвали в състояние на възторг, аз съм мислила около извънредните обстоятелства на тази тайна. Да… Толкова красиви, великолепни чувства събужда тя в мен — Адриана замлъкна и потъна в спомените си.

Господин Баление не се опита да я прекъсне.

Госпожица Кардовил изобщо не следеше маршрута на каретата, а докторът се радваше на новината, която научи. Със своята проницателност той разбра, че абат д’Егрини работи за някакво наследство и реши да напише таен доклад за това. Имаше две възможности. Или в случая д’Егрини работеше по нарежданията на Обществото, или по лична инициатива. В първия случай докладът на доктора щеше да потвърди пред когото трябва фактите. Във втория ще направи ценно донесение. За известно време госпожица Кардовил и господин Баление потънаха в дълбоко мълчание, което не се нарушаваше дори от тропота на колелата.

Въпреки опитността си и въпреки неведението на госпожицата, докторът не беше напълно уверен в успеха на своя коварен замисъл. Решителният час наближаваше и най-малкото подозрение, което би събудил по невнимание у Адриана, можеше да разстрои плановете му. Уморена от вълненията през този неприятен ден, Адриана от време на време потръпваше, защото ставаше все по-студено, а в бързината тя забрави да вземе пелерината си. От известно време каретата се движеше покрай много висока и дълга стена, която изглеждаше бяла под мрачното небе. Цареше дълбока, мъртвешка тишина.

Каретата спря.

Слугата слезе и почука на голямата врата по особен начин. Първо два пъти едно след друго и след известно време трети път. Адриана не забеляза това, защото чукането беше тихо, а в същото време докторът я заговори, та да не долови нищо.

— Най-сетне пристигнахме — каза той весело на Адриана. — Бъдете привлекателна, каквато сте си винаги.

— Не се тревожете. Ще направя каквото трябва — усмихнато отвърна Адриана, после добави неволно настръхнала. — Ама, че студ! Честно ви казвам, драги господин Баление, след като отида да прибера нещастните си роднини от майката на нашия смел работник, с удоволствие ще се прибера в хубавия си салон, където е топло и светло, защото вие знаете, че не мога да понасям студа и мрака.

— Разбира се — учтиво каза лекарят. — Най-красивите цветя разцъфтяват на светлина и топлина.

Докато лекарят и госпожица Кардовил разговаряха, тежката порта се отвори и каретата влезе в двора. Пръв излезе докторът, а след него, облегната на ръката му, Адриана.

II глава
Стаята на министъра

Колата бе спряла пред малко стълбище, покрито със сняг, което водеше към антре, осветено от една лампа.

За да се изкачи по хлъзгавите стълби, Адриана се облегна на рамото на доктора.

— Боже мой, как треперите! — каза той.

— Да — отвърна момичето треперейки. — От бързане си забравих пелерината. Каква мрачна къща! — прибави тя.

— Това е малкият дворец на министъра, светая светих, където нашият държавник се прибира далеч от врявата на профаните. Да влезем вътре! — И той отвори вратата на една доста голяма, съвсем пуста стая. — Наистина, — продължи той доста неспокойно, като се прикриваше с фалшива приповдигнатост. — Министерска къща! Богаташка къща! В антрето няма нито слуга, нито портиер. Но за щастие — добави той и отвори втора врата към друга празна стая — аз познавам всички тайни кътчета на тази къща.

Госпожица Кардовил влезе в един салон, облепен със зелени тапети с кадифени орнаменти. Обзавеждането се състоеше от няколко стола и кресла от червено дърво, облицовани с жълто, утреханско кадифе. Подът беше излъскан и обилно намазан. Кръгла лампа, закачена необичайно високо, осветяваше слабо салона. Адриана забеляза, че с тази бедняшка наредба къщата не прилича на министерско жилище, но без да подозира нищо, се спря на прага. Господин Баление, който я държеше под мишница, долови причината за нейната изненада и каза усмихнато:

— Тази къща изглежда доста скромна за едно Превъзходителство, нали? Но знаете ли колко малко средства им отпускат! Виждате, че и едно Превъзходителство може да бъде бедно. Но почакайте малко! Ще отида да съобщя на министъра за вас. Ей сега ще се върна. — Докторът отпусна ръката на Адриана, която неволно се притискаше в него, отвори една малка странична вратичка и изчезна.

Адриана остана сама. Младото момиче, макар да не можеше да си обясни защо обстановката й прави подобно впечатление, намери стаята за зловеща и твърде студена. След това постепенно видя различни странни неща в обзавеждането, които в началото не й бяха направили впечатление, и почувствува, че я обзема тревога. Тя пристъпи към угасналата камина и се изненада, като видя, че е преградена с желязна решетка, която изцяло запушваше дупката на комина, а машата и лопатката са окачени на железни вериги. Протегна ръка машинално да придърпа едно кресло, но то не помръдна от мястото си. Тогава Адриана забеляза, че то, както и всички останали столове и кресла, бяха заковани за стената.

Тя не можа да се въздържи, усмихна се и си каза: „Явно, твърде малко доверие има държавникът, при когото се намираме, за да заковат столовете за стената“. Но Адриана се шегуваше пряко сили, за да разсее неприятното си впечатление, което постоянно растеше от дълбоката и мъртвешка тишина. Никъде в това жилище не се забелязваше живот или движение, характерни за всяка нормална къща. Само от време на време се чуваше силният вой на вятъра.

Измина повече от четвърт час, а Баление още го нямаше.

Разтревожена, Адриана реши да повика някого и да попита за господин Баление и за министъра. Вдигна очи и потърси звънец до огледалото, но не откри нищо. Забеляза, че онова, което до този момент мислеше за огледало поради слабата светлина, беше просто една много лъскава тенекия. Приближи се още повече и се удари в някакъв бронзов свещник. Той, както и стенният часовник бяха приковани към плочата на камината. Понякога човек изпада в такова състояние, че и най-дребните неща му се струват огромни. Така стана и с Адриана. Неподвижният свещник, закованите за стената столове, тенекиеното огледало, гробната тишина и дългото отсъствие на господин Баление толкова притесниха госпожицата, че тя настръхна от ужас. Но доверието й в лекаря беше безкрайно и тя започна да се упреква за страха си и да си повтаря, че няма причини да се страхува от такива дреболии. А Баление не идваше, просто защото чакаше министъра да я приеме. Но колкото и да се опитва, тя не можа да се успокои и обзета от ужас, си позволи нещо, което при други обстоятелства никога не би направила. Приближи до малката врата, през която излезе докторът, и започна да се ослушва. Спря да диша, слуша продължително време, но не чу нищо.

В същото време над главата й се чу тежък шум, все едно човек се бе строполил на пода. Стори й се дори, че чу стенание. Погледна пред себе си и видя парчета вар, които нямаше съмнение, че са се откъртили от тавана при разтърсването на горния етаж, което тя чу.

Обзета от ужасен страх, Адриана се втурна пак към вратата, през която излезе докторът с намерение да извика някого, но остана безкрайно изненадана, когато откри, че тя е заключена. Като се опитваше да се пребори със страха, който я обземаше, Адриана повика на помощ твърдостта на характера си и се постара да размисли.

„Сигурно съм се излъгала, каза си тя. Чула съм само тропота, а стенанието е измислило въображението ми. По-големи са вероятностите да е паднало нещо, а не някой… Но заключената врата… Може би не знаят, че съм тук, помислили са, че няма никой в стаята…“

Поуспокоена от тези мисли, Адриана се огледа около себе си, след това продължи да размишлява на ум.

„Не трябва да допускам глупави мисли да утежняват положението ми и да ме мамят. Напротив, трябва да посрещна всичко без страх. Явно е, че не се намираме у министъра, много са причините, които доказват това. Което ще рече, че господин Баление ме излъга. Но тогава защо ме доведе тук и къде се намирам?“

И двата въпроса се видяха на Адриана еднакво неразрешими. Беше й ясно само, че тя е жертва на вероломството на Баление. Това се виждаше толкова ужасно на искреното и великодушно момиче, че тя предпочиташе да го пропъди и да си спомня за доверието и приятелството, което винаги е показвала към този човек. Адриана си помисли тъжно: „Ето как пустата слабост и пустият страх ни водят до несправедливи предположения. Не бива да се вярва на една толкова пъклена измама, освен в краен случай… Когато стане очевидна. Единственият начин да разбера е като повикам някого.“ После, като си припомни, че няма звънец, си каза: „Няма значение. Ще почукам и все някой ще дойде.“

И със своята малка и слаба ръка Адриана почука няколко пъти по вратата. По глухото и тежко ехо, което се чу, можеше да се отгатне, че вратата е много дебела.

„Не съм по-страхлива от другите, каза си разтрепераната Адриана, но като че ли тук владее смъртен студ… Мъча се да прогоня слабостта, но ми се струва, че за всекиго ще бъде ужасно странно това, което става.“

В същото време над нейната стая се разнесоха ужасни викове. Глухо, но силно трополене разтърси тавана, все едно над главата й се боричкаха разпалено много хора. От ужас Адриана изпищя силно, побледня като мъртвец и остана закована на мястото си. След това се спусна към един затворен с капаци прозорец и го отвори със сила. Силният вятър донесе разтопен сняг и блъсна Адриана в лицето, вмъкна се в стаята и лампата, която допреди малко премигаше, сега угасна. Останала на тъмно, с ръце, впити в решетките на прозореца, госпожица Кардовил най-накрая се предаде на страха, който така дълго гонеше от себе си, и започна да вика за помощ. Но една внезапна гледка, която попадна пред погледа й, я накара да занемее.

Недалеч от стаята, в която се намираше, се издигаше друга постройка, където светеше един прозорец. Заверите не бяха спуснати и Адриана видя един бял, сух и мършав призрак, който влачеше след себе си парче плат и крачеше бързо край прозореца, като ту забързваше, ту забавяше стъпките си.

С поглед, прикован в този прозорец, който се открояваше в мрака, Адриана остана задълго вкаменена от гледката. Когато страхът й нарасна, тя отново улови железните пръчки и пак започна да вика за помощ с всичка сила. След малко в стаята, където се намираше госпожица Кардовил, влязоха две едри жени, които тя не видя и не чу. Тези четиридесет и пет годишни жени бяха яки, облечени по мъжки нехайно и дрипаво. Като най-долни слугини те бяха запасали върху дрехите си големи платнени престилки, които стигаха до врата им, където се завързваха. Престилките покриваха и краката им.

Едната носеше лампа в ръката си. Тя имаше широко, червеникаво и лъскаво лице, голям изприщен нос, малки зелени очи, разрошена и сива като вълна коса и белезникава шапчица. Другата — пожълтяла, суха, костелива, носеше черна шапчица, която хвърляше сянка върху белязаното й от шарка лице. Веждите й бяха черни, широки и щръкнали. Над горната устна също чернееха няколко дълги и сиви косми. В ръката си тя държеше странна дреха от дебел сив плат.

Двете мълчаливо влязоха в стаята през малката вратичка, докато Адриана уплашено се бе уловила за решетките на прозореца и викаше за помощ.

Двете видяха момичето и кимнаха с глави. Докато едната слагаше лампата на камината, другата, с черната шапчица, приближи до прозореца, протегна костеливата си ръка и докосна госпожица Кардовил по рамото.

Адриана се обърна сепната и като видя този зловещ призрак, отново изпищя от страх. Когато първата уплаха премина, тя започна да се успокоява. Колкото и отвратителна да бе тази жена, тя все пак бе човек, с когото можеше да говори, затова Адриана извика задавено:

— Къде е господин Баление?

Двете жени се погледнаха, кимнаха си, но нищо не отговориха.

— Вас питам, госпожо! — повтори Адриана. — Къде е господин Баление, който ме доведе тук? Веднага искам да се видя с него.

— Замина си — отговори дебелата жена.

— Замина си! — извика Адриана. — Тръгна си без мен! Какво означава това, Боже мой! — След като поразмисли, тя продължи: — Отидете да ми намерите една карета.

Двете жени се спогледаха отново и повдигнаха рамене.

— Моля ви, госпожо — повтори Адриана с поумекнал тон — отидете да ми намерите една карета, нали господин Баление си е тръгнал без мен. Искам да изляза оттук.

— Хайде, хайде, госпожо… — каза дебелата жена, която се наричаше Томази и не слушаше какво й говори Адриана — Време е, трябва вече да си лягате.

— Да си лягам! — извика госпожица Кардовил уплашено.

— Боже мой, идва му на човек да полудее… — обърна се към двете жени и попита: — Каква е тази къща? Къде се намирам?

— Намирате се в една къща, — отговори Томази с дебел глас — в която не трябва да крещите през прозореца, както правехте преди малко.

— И в която не трябва да гасите лампата, както сте направили — обади се другата жена, която се наричаше Жервази, — защото иначе ще се разсърдим.

Адриана, настръхнала от ужас, не намери думи да отговори, а смаяно изгледа двете отвратителни жени, като продължаваше да напряга ума си, за да разбере какво означава всичко това. Изведнъж й се стори, че е познала и каза:

— Виждам, че е станала грешка. Не мога да разбера каква е, но знам, че има грешка. Вие ме взимате за някоя друга. Знаете ли коя съм аз? Казвам се Адриана Кардовил. Свободна съм да изляза оттук и никой няма право да ме спира. И така, заповядвам ви веднага да отидете и да ми намерите карета. Ако наблизо няма, тогава ми дайте човек, който да ме заведе в дома ми на улица „Вавилон“ в двореца „Сен-Дизие“. Богато ще възнаградя онзи, който ме заведе, а и вас…

— Няма ли да свършвате вече? — каза Томази — За какво са всичките тия думи?

— Внимавайте! — продължи Адриана, искайки да употреби всичките възможни средства. — Ако ме спрете насила, ще стане много сложно. Нямате представа на каква опасност ще се подложите.

— Ще дойдете ли да си легнете или не? — попита Жервази нетърпеливо и грубо.

— Чуйте ме, госпожо — обади се веднага Адриана — Оставете ме да си тръгна. На всяка от вас ще дам по две хиляди франка. Не стигат ли? Ще ви дам десет, двадесет…, колкото кажете. Богата съм, само да си тръгна… Господи! Само да изляза. Не искам да оставам тук. Страх ме е тук… — извика бедното момиче сърцераздирателно.

— Двадесет хиляди франка! Какво ще кажеш, Томази?

— Остави я да приказва, Жервази. Всички пеят една и съща песен.

— Добре, щом като не помагат нито думи, нито молби и заплахи — каза решително Адриана, която придоби смелост от отчаянието, в което бе изпаднала. — Заявявам ви, че искам да си тръгна веднага. Да видим кой ще посмее да употреби сила срещу мен.

И Адриана също така решително прекрачи към вратата. В това време отново екнаха дивите и пресипнали викове, от които преди малко Адриана се изплаши, само че сега не последва тропотът.

— О! Какви писъци — каза Адриана и спря, а в страха си се приближи до двете жени. — Чувате ли тези писъци? Каква е тази къща, Боже мой, в която пищят така! А там долу — добави тя объркана и посочи към съседната сграда, в която прозорецът продължаваше да свети, а бялата сянка се движеше пред него — виждате ли там? Какво е това?

— Това са хора — отвърна Томази — които като вас не са били послушни. Не са седели мирно.

— Какво говорите? — извика госпожица Кардовил и преплете ръце от ужас. — Господи, каква е тази къща? Какво им правят на тези хора?

— Правят им онова, което ще направят и на вас, ако бъдете лоша и не дойдете да си легнете — каза Жервази.

— Ето какво им слагат — каза Томази и посочи дрехата, която държеше под мишницата си. — Слагат им риза.

— Ах! — извика Адриана и закри ужасеното си лице с ръце.

Озари я внезапно откритие и най-накрая тя разбра всичко. След вълненията през деня, този последен удар я смаза. Младото момиче почувствува, че отпада. Ръцете му се отпуснаха, лицето му побледня, тялото му затрепери и едва успя да коленичи на пода, и да каже със заекващ глас, сочейки ризата:

— О, не… Недейте това, за Бога… Милост, госпожо… Ще направя всичко, каквото желаете…

Тя каза това и припадна. Ако не бяха жените, които се спуснаха и я задържаха, тя щеше да падне на пода.

— Припадането не е опасно — каза Томази. — Ще я съблечем. Ще я сложим да си легне и така ще си свършим работата.

— Пренеси я ти — каза Жервази.

— Аз ще нося лампата.

Тогава дебелата и здрава Томази взе госпожица Кардовил на ръце, както се носи заспало дете и тръгна след приятелката си към вратата, през която излезе доктор Баление.

Стаята, в която влязоха, бе чиста и съвсем празна. Стените бяха облепени със зелени тапети. В единия край имаше малко и ниско желязно легло с корава възглавница. Масата бе закована за стената, а столът пред нея — за пода. Покъщнината се допълваше от една ракла и от едно сламено канапе. Освен дето прозорецът беше без пердета, от вътрешната страна имаше железни пръчки, за да не се чупят стъклата. В тази тясна стая, пълна противоположност на прелестния малък дворец на улица „Вавилон“, Томази пренесе Адриана и с помощта на Жервази я положи върху леглото, както беше припаднала. Лампата оставиха до възглавницата.

Докато едната я прикрепяше, другата разкопчаваше и събличаше роклята на момичето. Макар и в безсъзнание, по бузите се търкулнаха две сълзи през премрежените мигли. Великолепната коса падаше свободно върху врата и белите като слонова кост гърди. Когато започна да сваля сатенения корсет, грозната жена хвана с дебелите си червени, силни и напукани ръце раменете, разголените ръце на младото момиче потрепериха, преди още то да е дошло в съзнание.

— Я виж какви са малки крачетата й — каза едната, която, коленичила, събуваше Адриана. — Могат да се съберат в шепата ми.

— И каква дълга коса! — каза другата. — Тя може да я настъпва, докато върви. Жалко ще е ако я отрежем, за да слагаме лед на главата й. — След тези думи Томази прибра косите на Адриана зад тила й.

За съжаление, това не бе меката и бяла ръка на Жоржет, на Флорин или на Ева, които се грижеха за господарката си с любов и радост, с гордост. Когато отново усети докосването на коравата ръка, младото момиче потрепери още по-силно, след което постепенно дойде на себе си.

Трудно е да се опише страхът и отвращението й, както и негодуванието, когато отметна косата си, покрила разплаканото й лице, щом дойде в съзнание и се видя полугола между двете старици. Най-напред Адриана изписка от срам и от свян, след което, за да не я гледат повече двете жени, замахна с ръка и събори лампата, която угасна веднага и стана на малки парченца. Тогава тя, останала на тъмно, се зави с одеялото и започна сърцераздирателно да плаче.

Пазителките й си казаха, че пищенето и буйността на Адриана са резултат от лудостта й.

— Започнахте да гасите и да чупите лампите… Изглежда това обичате да правите, щом ви хване лудостта — извика ядосано Томази, която вървеше опипом в тъмното. — Но, както вече ви казах, тази нощ ще ви наденем ризата, както на лудата, която е в стаята над вас.

— Дръж я здраво, Томази — каза другата — а аз ще отида за лампа. Като сме двете, по-лесно ще я надвием.

— Побързай, защото въпреки кротостта, изписана на лицето й, тя изглежда, че наистина е побесняла и ще трябва да останем при нея цялата нощ…

Каква тъжна и неприятна противоположност.

Сутринта Адриана се събуди свободна, засмяна и весела сред разкош и изкуство, обкръжена от деликатните грижи на трите млади момичета, които я обслужваха… Във великодушно разположение на духа тя кроеше планове за своя роднина, младия индийски принц, и взе най-благородното решение да прибере при себе си двете сирачета, които доведе Дагоберт… В разговора с госпожа Сен-Дизие се показа ту горда и чувствителна, ту тъжна и весела, ту присмехулна и замислена, ту искрена и смела… Най-накрая, когато дойде в тази къща, тя дойде да моли милост за един честен и трудолюбив работник… А вечерта, в резултат на едно предателство, госпожица Кардовил попадна в дебелашките ръце на две груби болногледачки на луди. Тя усещаше фините си крайници като приковани в тази отвратителна дреха, предназначена за лудите и наречена риза.

Госпожица Кардовил прекара ужасна нощ заедно с двете жени. На сутринта, в девет часа, тя се смая, когато видя в стаята й да влиза доктор Баление все така засмян, все така благосклонен и по бащински благ.

— Как сте, дете мое? — попита той с кротък и любезен тон. — Как прекарахте нощта?

III глава
Посещението

Санитарките на госпожица Кардовил послушаха молбата й, особено след като тя обеща, че ще стои мирно и оставиха ризата само върху част от тялото й. На следващия ден Адриана се облече сама.

Тя бе седнала на края на леглото си. По бледостта, по рязката промяна на чертите й, по блесналите от мрачен пламък очи, както и по треперенето, което я обземаше от време на време, вече се забелязваха последствията, които прекараната нощ бе оставила върху това впечатлително и чувствително същество. Тя не помръдна, когато видя доктор Баление, който направи знак на Жервази и Томази да напуснат стаята. Свят й се зави, като си помисли колко трябва да е безочлив този човек, за да се покаже пред очите й. И когато докторът проговори и я запита, Адриана докосна горящото си чело, за да провери дали не сънува. Погледна доктора, устните й се отвориха, но не можаха да произнесат нито една дума. Гневът, негодуванието, презрението, и особено болезненото чувство, което предизвиква предаденото доверие, така смутиха Адриана, че при всичкото си желание тя нямаше сили да произнесе дори една дума.

— Хайде, хайде… Виждам каква е работата — каза тъжно докторът и поклати глава. — Вие много ми се сърдите, нали? Ах, Боже мой! Аз очаквах това, мило дете…

Адриана подскочи, като чу тези лицемерни думи, изправи се, страните й пламнаха, големите й черни очи заблестяха. Тя изправи гордо красивото си лице и по устните й пробяга презрителна усмивка. Младата жена премина покрай Баление, който седеше на стола, мълчалива и ядосана и тръгна към вратата, която бе заключена отвън. Адриана се върна при доктора, посочи вратата и каза категорично:

— Отворете ми вратата!

— Хайде, мила Адриана — започна докторът. — Хайде, успокойте се. Да поговорим като добри приятели. Защото, както знаете, аз съм ваш приятел… — И засмърка емфието си.

— Господине — каза Адриана, с разтреперан от яд глас. — И днес ли няма да изляза оттук?

— Ако можете да видите как е пламнало лицето ви, как горят очите ви… Пулсът ви сигурно се е ускорил. Моля ви, мило дете, не вредете на здравето си с такива вълнения…

Адриана изгледа втренчено доктора, бавно приближи до леглото и седна на крайчеца му.

— Бъдете умна… — започна господин Баление. — И пак ви повтарям, нека поговорим като добри приятели.

— Прав сте, господине — отвърна бързо и сдържано Адриана, като се опита да запази спокойствие. — Нека поговорим като добри приятели. Вие искате да ме изкарате луда, нали?

— Искам, мило дете, един ден да ми бъдете толкова признателна, колкото сега ме мразите. Аз предвиждах вашето отвращение. Но колкото и да са неприятни някои задължения, те трябва да се вършат — въздъхна господин Баление толкова искрено убеден, че в първия момент Адриана не можа да скрие удивлението си. Но когато видя появяващата се усмивка на устните му, тя каза:

— Няма съмнение, че вие правите това за мое добро!

— Искрено ви казвам, мила госпожице. Имал ли съм някога друга цел, освен да ви бъда полезен?

— Чудя се, господине, кое е по-гнусно с вашето безсрамие или малодушното ви предателство?

— Предателство? — отвърна господин Баление и повдигна рамене натъжено — Предателство! Помислете, мило дете… Допускате ли, че ако не работех искрено и съвестно за вас, щях да дойда тази сутрин и да се изправя пред вашето негодувание, което очаквах. Аз съм главен лекар на тази лудница, която е моя. Тук има двама мои ученици, също лекари, които ме заместват… Но не исках да постъпвам така, аз познавам характера ви. И дори да оставим настрани моето отношение към вас, все пак мога да ви лекувам по-добре от всеки друг.

Адриана изслуша господин Баление без да го прекъсне. Тя го погледна с широко отворени очи и попита:

— Господине, колко ви платиха, за да ме изкарате луда?

— Госпожице! — извика Баление обидено.

— Както ви е известно, аз съм богата — продължи Адриана с подчертано презрение. — Ще удвоя количеството, което ви дават… Хайде, господине, в името на приятелството, за което говорите, направете ми добрината да предпочетете по-голямото.

— Санитарките ми докладваха, че снощи сте им направили същото предложение — каза Баление хладнокръвно.

— Аз им предложих онова, което може да се предложи на бедни жени без възпитание, които съдбата е накарала да се съгласят на толкова трудна работа. Но един учен, просветен и остроумен мъж като вас, е нещо друго. Неговата цена е друга. Има подкупи на всякакви цени. Така че не оправдавайте отказа си със скромното възнаграждение, което предложих на тези жени. Кажете колко искате?

— Санитарките в доклада си споменават, че сте ги заплашвали — продължи все така невъзмутимо Баление. — Дали няма да ме заплашите и мен? Чуйте ме, мило дете, оставете опитите за подкупване и заплахите с отмъщение… Нека стигнем до същината на въпроса.

— Така ли? Моите заплахи са били ненужни! — извика госпожица Кардовил, като даде воля на гнева си, който до този момент успяваше да задържи. — Вие си мислите, господине, че когато изляза оттук, защото този затвор ще има край, няма да изкарам наяве предателството ви? Нима мислите, че ще премълча нечовешкия начин, по който се отнесохте към мен? Колкото и да съм луда, господине, знам, че има закони, от които ще потърся удовлетворението. Срам, позор и наказание за вас и за вашите… Защото, между нас казано, оттук нататък между нас ще има омраза. Война до смърт. И за да я поддържам, аз ще употребя и силата, и ума си.

— Позволете да ви прекъсна, моя мила Адриана — любезно вметна докторът. — Лудите ви надежди могат да попречат на лечението ви. Те ще ви държат в постоянно раздразнение. Затова нека кажем нещата ясно, за да си представите своето положение. Първо — не е възможно да излезете оттук. Второ — няма да имате никакви контакти с външни хора. Трето — тук влизат само хора, в които имам доверие. Четвърто — не ме е страх от заплахите ви и от вашето отмъщение, защото обстоятелствата и законите са на моя страна.

— Всички закони! Да ме затворите тук…

— Нямаше да го направя, ако нямаше серия от основания, кое от кое по-важни.

— Така ли? Значи има и основания?

— За нещастие, твърде много.

— И може ли да ги чуя?

— Те са много точни и ако някога се стигне до съда, както ме заплашвахте, тогава… За съжаление ще бъдем принудени да припомним своеобразния ви живот. Вашата мания да обличате слугините си в смешни дрехи. Прекомерните ви разноски. Историята с индийския принц, когото искахте да посрещнете в дома си като цар. Решението ви да живеете сама като младеж, макар да сте на осемнадесет години. Случката с човека, който бе намерен в спалнята ви… Най-накрая ще бъде представен протоколът от вчера, който бе записан съвсем точно и нарочно от специален човек…

— Как! Вчера! — възмутено извика Адриана.

— За да бъде всичко наред един ден, когато решите да кажете, че не ви обичаме, накарахме един човек да запише разговора ни вчера. Той бе скрит зад вратата на съседната стая. Наистина, когато един ден се успокоите и прочетете хладнокръвно тези записки, няма да се чудите на решението, което сме били принудени да вземем.

— Продължавайте, господине! — каза Адриана презрително.

— Всичко, което изброих, е документирано. Трябва да разберете, че всички, които ви обичат не са виновни — те трябваше да се помъчат да ви излекуват от това душевно разстройство, което засега се проявява само като мании, но занапред може да се развие още повече… Според мен, може да се очаква коренна промяна само с нравствено и физическо лечение… Първото условие е да се откажете от някои неща, които възбуждат въображението ви. Докато живеете тук усамотено, благотворното влияние на обикновеното съществуване, моите услужливи и, мога да кажа, бащински грижи, ще ви помогнат да оздравеете.

— Значи така — усмихна се горчиво Адриана. — Любовта към благородната независимост, великодушието, преклонението пред красивото, отвращението от малодушното и грозното — това са болестите, от които ще ме лекувате. Страх ме е, че и вие няма да успеете да ме излекувате, подобно на леля ми, която отдавна се опитва да направи същото.

— Може и да не успеем, но поне ще се опитаме. Знаете, че има доста такива случаи, които оправдават нашето решение, впрочем, решението на роднинския съвет. Ето защо не се боя от вашите заплахи. На моите години и с такова положение човек никога не постъпва лекомислено при подобни обстоятелства. С една дума: не се надявайте да излезете оттук, преди да се излекувате напълно и разберете, че както и сега, така и занапред, не ме е страх от заплахите ви… Сега да поговорим за състоянието ви.

— Струва ми се, господине, че колкото и да съм луда, вие говорите много разумно.

— Благодарение на Бога, мило дете, още не сте луда. И се надявам, че благодарение на моите грижи, никога вече няма да бъдете. И за да не се случи това, трябва да побързам. Вярвайте, сега е моментът. Гледате ме странно… Добре де, каква полза имам да ви говоря така? Каква цел имам, за да не помогна на омразата на леля ви? Какво направи тя за и срещу мен? Каквото мислех за нея вчера, същото мисля и днес. Не ви ли предупредих вчера за опасното раздразнение на ума ви, за странните ви прищевки? За да ви доведа тук, употребих хитрост. Възползувах се от случая, който сама ми дадохте. Това е истината, мило дете! Защото никога нямаше да дойдете тук доброволно. Все някога трябваше да се намери причина да ви доведа. И повярвайте ми като на изповед. Казвах си: „Всичко е за нейно добро. Важното е аз да изпълня дълга си, пък да става, какво ще…“

Докато говореше господин Баление, лицето на Адриана, което бе изпълнено от негодувание и презрение, започна да застива от страх. Предателство, извършено по подобен начин, я плашеше повече от искрената и демонстрирана омраза на госпожа Сен-Дизие. Дотолкова бе чудовищно това лицемерие, че тя не можеше да допусне, че е възможно. Адриана не можеше да скрива чувствата си и лекарят веднага забеляза впечатлението, което произведоха думите му.

„Всичко се развива добре, каза си той. След презрението и яда идва и страхът. Съмнението също е близо… Няма да изляза оттук, докато не ме помоли да дойда отново.“ — И докторът продължи с натъжен глас:

— Забелязвам, че не ми вярвате и мислите, че ви лъжа и ви мразя. Но защо, боже мой, какво сте ми сторили, за да ви мразя. Вие, която сте в това мъчително положение, заради прекаленото великодушие на чувствата! Вие, която си патите от най-добрите си качества! Как може така студено и категорично да обвинявате един човек, който досега ви е давал толкова доказателства за привързаността си. При това, струва ми се, го обвинявате в най-долното предателство. Забелязвам, че и един свободен дух като вашия може да бъде толкова несправедлив, колкото и най-ограниченият ум. Нямате представа как страдам…

Докторът закри с ръка овлажнелите си очи. Трудно е да се опишат гласът, погледът, лицето и поведението на господин Баление, докато говореше. Най-способният и опитен законодател, най-прочутият артист на света не би могъл да изиграе по-добре тази сцена, защото Баление, увлечен от ситуацията, беше наполовина уверен в онова, което говореше. Той чувствуваше своето коварство, но знаеше, че Адриана не вярваше, че е такъв, защото има неща, които искрените и невинни души никога не могат да приемат за възможни. Когато един възвишен ум неволно погледне в бездната на злото, от един момент нататък той губи представа и не може да разпознае нищо. Освен това, и най-пропадналите хора имат поне един ден, час или минута, когато против волята им, те проявяват доброто, което Бог е вдъхнал в сърцето на всяко живо същество. Адриана беше в такова положение, че дълбоко в сърцето си докторът не можеше да не почувствува милост. Съчувствието, което отдавна показваше към нея и доверието, което младата жена имаше в него, се бяха превърнали в негови навици. Сега обаче всичко трябваше да отстъпи пред жестоката необходимост. Маркиз д’Егрини силно обичаше майка си. В смъртния си час тя го повика, но той замина, въпреки последното желание на покойната. След подобен пример как Баление нямаше да пожертвува Адриана? Членовете на Обществото бяха като него, дори той бе повече техен, защото дълготрайното съучастие в злото създава здрави и ужасни връзки.

Тъкмо когато господин Баление привършваше да говори тези думи на госпожица Кардовил, той не забеляза как леко се отвори прозорчето на вратата и две очи внимателно огледаха стаята.

Адриана гледаше доктора като упоена. Занемяла и отпаднала, обзета от неопределен страх и неспособна да надникне в мрачната дълбочина на душата на този човек, неволно трогната от лъжливата му искреност, тя не можеше дори за миг да се усъмни в нея. Мина й през ума, че господин Баление допуска грешка, но може би той прави това с добри намерения. Неспокойната нощ, тревожната ситуация и вълнението й увеличаваха нерешителността и объркаността на младата жена. Тя наблюдаваше доктора с растящо недоумение. Голямо усилие положи, за да не покаже слабост, чиито ужасни последствия не подозираше.

— Не, не, господине! — извика тя. — Не мога да повярвам. Вие сте учен и опитен, не е възможно да допуснете такава грешка!

— Грешка… — въздъхна Баление натъжено. — Послушайте ме, мило дете, а след това преценете сама.

— Аз да преценя! Вие искате да ме уверите, че… — тя прекъсна думите си и добави с насилена усмивка. — Наистина, липсва само едно за вашата победа. Да ме накарате да призная, че съм луда, че мястото ми е тук, че ви дължа…

— Да, вие ми дължите признателност, както ви казах в началото на нашия разговор. Чуйте ме, впрочем. Думите ми ще бъдат жестоки, но има рани, които се лекуват само с огън и желязо. Моля ви, мило дете, размислете безпристрастно върху досегашния си живот и ще се уплашите… Спомнете си всички минути на странен унес, в които казвахте, че не принадлежите на земята. Докато умът ви още е бистър, сравнете живота си с живота на вашите връстници. Има ли поне един от тях, който да живее и разсъждава като вас? Освен ако смятате, че сте толкова над останалите, че в името на това можеше да приемете странен живот и странни навици…

— Както ви е известно, господине, никога не съм страдала от подобна глупава гордост — отвърна Адриана.

— Тогава как да си обясним вашия странен начин на живот? Можете ли да кажете, че той е разумен? Ах, мило дете, трябва да се пазите. Здравата, привлекателната част на ума ви, докато още е бистър, слага печат на странностите ви. Но вие не знаете с каква сила се развива другата, неразумната част. Тя ще задуши другата. Тогава странности като вашите не са привлекателни, а смешни, грозни и отвратителни безумия.

— Страх ме е! — каза Адриана и докосна горещото си чело.

— Тогава… — продължи Баление с променен глас — тогава угасват последните проблясъци на ума. И лудостта, трябва да се изрече тази страшна дума, взема връх! И понякога тя става буйна и дива…

— Като жената… Като жената горе… — изрече Адриана и с горящо лице посочи към тавана.

— Понякога — отвърна Баление, ужасен от тези думи — лудостта е глупава, животинска. Хората, заболели от такава лудост, не запазват нищо човешко… Като животните те се хранят лакомо и след това влизат в кочината си… И там прекарват целия си живот, целия…

— Като жената долу…

Адриана протегна ръка към прозореца на сградата, която се виждаше от стаята й и произнесе думите безразлично.

— Да — отвърна Баление. — Тези хора са били млади, красиви и остроумни като вас, мило дете. Но също като вас и те са носили в себе си семената на безумието, което, ако не се унищожи навреме, покълва и завинаги затиска ума им…

— О, моля ви, милост! — извика госпожица Кардовил с размътено от страх съзнание. — Не ми говорете такива неща! Страх ме е, казвам ви, изведете ме оттук! — Гласът й звучеше сърцераздирателно. — Ще полудея! — След това, като прогонваше мъчителните видения, Адриана продължи. — Не, не се надявайте на това. Аз съм нормална и не съм сляпа да вярвам на всичко, което ми казвате. Вярно е, че не живея като другите, правят ми впечатление неща, които тях не впечатляват, но какво означава това? Че не приличам на останалите? Нима имам лошо сърце? Може би съм самолюбива и завистлива! Признавам, че хрумванията ми са странни. Но вие знаете най-добре, господин Баление, че целта ми е великодушна и възвишена… — Адриана се изправи и сълзите й потекоха обилно. — В живота си не съм направила нищо лошо. Ако съм грешила, то е било, защото исках да виждам около себе си само щастливи хора. Но не съм луда. Обикновено човек чувствува, когато е полудял, а аз знам, че не съм… Вие ми говорите страшни неща за жените от снощи… Но сигурно има нещо странно: ако наистина ме обичахте, защо чакахте толкова дълго? Не можахте ли да се смилите над мен по-рано? Ужасно е, че не знам дали мога да ви вярвам… Защото всичко това може да е някаква клопка… Но не, не, вие плачете! — прибави госпожица Кардовил, като погледна господин Баление, който въпреки цинизма и коравосърдечността си, плачеше. — Плачете за мен! Господи, тогава тук има нещо? О! Ще направя всичко, каквото искате, за да не бъда като жените от снощи… Ако, разбира се, не е вече много късно. Не е, нали, добри ми господин Баление? Моля ви да ми простите за онова, което казах, когато дойдохте тук…

След тези думи, прекъсвани от плач и изречени трескаво, настана кратко мълчание, през което докторът избърса сълзите си. Адриана бе захлупила лице в шепите си, но изведнъж изправи глава и се поуспокои.

— Господин Баление — каза тя трогателно, но с достойнство. — Не помня какво съм ви казала преди малко, страхът ме бе обхванал… Вече дойдох на себе си. Знам, че съм в ръцете ви и нищо не може да ме спаси. Толкова голям неприятел ли сте ми? Наистина ли се боите своенравието ми да не се превърне в лудост или участвувате в някакво дяволско съзаклятие? Признавам се за победена… Каквото и да поискат от мен, ще подпиша… Давам ви дума, а знаете, че държа на нея… Това означава, че нямате интерес да ме държите тук. А ако наистина вярвате, че разсъдъкът ми е застрашен, то аз ще ви повярвам. Аз съм в ръцете ви, сама, без приятели, сляпо ви се доверявам… Спасител ли сте или мъчител? Не знам, но ето ви бъдещето ми, ето ви моят живот, вземете го…

Тази сърцераздирателна покорност, предизвикана от отчаяно доверие, нанесе последен удар на нерешителността на Баление. Силно развълнуван, без да мисли за последствията от онова, което щеше да извърши, поиска да успокои Адриана. Разкаянието и благосклонността проличаха върху лицето на господин Баление. Когато той приближи до госпожица Кардовил, за да хване ръката й, един тънък и ясен глас прозвуча зад вратата:

— Господин Баление…

— Родин!… — промърмори уплашено докторът. — Той ме е подслушвал…

— Кой беше това? — попита младата жена.

— Един човек, когото помолих сутринта да отидем до манастира „Света Богородица“… Той е съвсем близо до тази къща.

— Какво друго ще ми отговорите?

След кратко мълчание, през което докторът погледна към вратата, той отговори развълнувано:

— Винаги съм бил онова, което съм… Приятел, който не може да ви излъже.

Адриана побледня. Тя протегна ръка към господин Баление и му каза, като се опитваше да остане спокойна:

— Благодаря ви… Ще бъда храбра. Дълго ли ще чакам?

— Може би един месец… Самотата, размисълът, редовният живот и приятелските ми грижи… Успокойте се! Ще ви бъде позволено всичко, което е възможно. Ще се грижат добре за вас… А ако тази стая не ви харесва, ще ви дадат друга…

— Какво значение има стаята — отговори отчаяно Адриана.

— Бъдете смела! Няма за какво да се отчайвате!

— Вие може би нарочно говорите така… — отговори Адриана натъжена. После добави. — Дано се видим по-бързо, скъпи господин Баление! Единствената ми надежда е у вас…

Главата клюмна върху гърдите й, тя отпусна ръце на коленете си и застина на крайчеца на леглото неподвижно.

— Луда… — каза си тя, когато господин Баление излезе от стаята. — Може би наистина съм луда…

Спряхме се върху този епизод по-дълго, отколкото той заслужава да се размисли върху него.

По-нататък ще кажем мнението си за създаване на специален контрол от гражданската власт, който ще надзирава от време на време над заведенията, определени за лудите, както и за други не по-малко важни места…, като например, някои женски манастири, с които скоро ще се занимаем.

VIII част
Изповедникът

I глава
Предчувствия

Докато всичко това се случваше в болницата на господин Баление, други неща ставаха в същия час на улица „Brise Miche“, в къщата на Франциска Балдуин. Камбаната на църквата „Сен Бери“ удари седем пъти. Денят бе студен, скреж и лед покриваха прозорците на тъмната стая, в която живееше жената на Дагоберт.

Франциска още не знаеше, че синът й е арестуван. Чака го дълго през нощта с нарастващо неспокойствие, но към три часа след полунощ, капнала за сън, тя легна на един сламеник до леглото на Роз и Бланш. Щом се съмна, тя изтича с надежда в стаята на Агрикол, мислейки, че вече се е прибрал.

Роз и Бланш вече се бяха облекли. Стояха самички в студената и мрачна стая. Сърдитко лежеше до изстиналото огнище и наблюдаваше изпод око двете сестри. Те бяха забелязали страданията на Дагобертовата жена — видели я бяха да се разхожда и да си приказва сама, да се ослушва при най-малкия шум откъм стълбите и често да коленичи пред Разпятието, което бе окачено на една от стените. Сирачетата вярваха, че когато тя се моли за сина си, тя прави това и за техните души.

Един ден след внезапното потегляне на Дагоберт за Шартър, Франциска присъствува на събуждането на Роз и Бланш и ги накара да кажат утринната молитва. Те отвърнаха, че не знаят никакви молитви и винаги се молеха за майка си. Изненадана, Франциска започна да им говори за катехизиса, за миропомазването, за причастието, а двете сестри я слушаха смаяно, защото нищо не разбираха от думите й. Госпожа Дагоберт, уплашена за душите им, попита дали поне са кръщавани. Те отвърнаха, че не знаят, защото в сибирското село, където бяха родени по време на заточението на майка им, нямаше нито църква, нито свещеник. Франциска се измъчваше, защото според нея двете момичета бяха безбожнички, осъдени, без да са виновни, на вечни страдания. Тя заплака, прегърна ги и се зарече, че ще се погрижи за спасението им, колкото и да бе изненадана, че мъжът й не се бе погрижил за това по пътя. Което беше вярно.

Когато отиде на литургия, Франциска не посмя да вземе момичетата със себе си, защото непознаването на християнските задължения можеше ако не да съблазни присъствуващите, поне да бъде от полза за някои от тях. Но Франциска дълго се моли за спасението на двете момичета, които не подозираха, че душите им се намираха в такова незавидно положение.

Роз и Бланш бяха сами в стаята. Те бяха облечени в черни дрехи, а лицата им бяха повече замислени, отколкото тъжни. Макар да бяха научени да живеят скромно, с пристигането си на улица „Brise Miche“, те останаха изненадани като сравняваха бедната къща с онова, което си бяха представяли за Париж, златния град на мечтите им. Налегнаха ги сериозни за годините им размисли. Като наблюдаваха тази беднотия, сирачетата започнаха да размишляват, но не като деца, а като възрастни жени. Благодарение на здравия им разум и на благородните им сърца, на чувствителния им и храбър характер, за едно денонощие те размислиха върху много неща.

— Сестро, — каза Роз на Бланш, когато Франциска излезе от стаята. — Тази добра жена е много неспокойна. Забеляза ли как плачеше и се молеше?

— Забелязах и се питах каква е причината…

— Страхувам се, че я узнах. Може би причината сме ние…

— Защото не сме кръщавани и не умеем да се молим ли?

— Тя много страда от това. Трогнах се, защото това показва, че ни обича. Но не разбрах каква опасност ни грози…

— Аз също, сестричке. Ние се стараем да не правим нищо, което би наскърбило мама, която ни вижда и чува…

— Обичаме онези, които ни обичат. Никого не мразим, подчиняваме се на всичко, което дойде до главата ни… Какво лошо правим и на кого?

— На никого… Нали знаеш, че и да искаме, не можем… Затова ти казах, че се страхувам да не би ние да сме причината за неспокойствието на жената на Дагоберт.

— Не е възможно!

— Чуй ме… Вчера госпожа Франциска реши да закърпи торбите, но след половин час каза, че вече не може да шие, не вижда добре… Тя вече не може да работи…

— Агрикол е толкова добър… Весел, жизнерадостен и щастлив, защото помага на майка си. Достоен брат на нашия ангел Гавриил.

— Помниш ли, че Дагоберт ни каза, че няма да имаме пари, когато стигнем в Париж? И той като жена си не може да печели пари. Какво ли може да прави един стар войник като него?

— Той може само да ги обича и да се грижи за нас…

— Значи и той ще легне на ръцете на Агрикол, защото Гавриил е беден свещеник, който няма нищо и не може по никакъв начин да помогне на онези, които са го отгледали. Всичко трябва да прави Агрикол…

— Задължението да се грижи за майка си и баща си той изпълнява с удоволствие.

— Но на нас не ни е задължен с нищо! Той се грижи за нас, защото нямаме никакъв близък на този свят… Какво значение има, че баща ни е дук и маршал на Франция, както разказва Дагоберт… Напразно се надяваме на този медальон… Докато баща ни не се появи тук, ние ще си останем бедни сирачета, принудени да бъдем бреме на тези добри хора, на които дължим толкова много и които живеят толкова бедно… Вчера госпожа Дагоберт, когато видя, че Сърдитко яде, каза: „Боже мой, това куче яде колкото един човек“. Така го каза, че ми се доплака. Тези бедни хора, на които ние вече започнахме да тежим…

Двете сестри се спогледаха тъжно.

— Разбирам… — обади се Роз след кратко мълчание. — Не трябва да бъдем в тежест на никого. Докато се реши съдбата ни, ние сме дъщери на работник. Дядо ни не беше ли занаятчия? Хайде да си намерим работа, за да се прехранваме. Колко е похвално и весело да си изкарваш хляба с труд!

— Ти ме изпревари! — Бланш прегърна Роз. — Мислех същото. Когато вчера госпожа Дагоберт каза, че не вижда, аз те погледнах и се видях в очите ти… Ако старата жена си е загубила зрението, то дъщерите на маршал Симон виждат добре и за нея.

— А и дъщерите на маршал Симон не са със съвсем вързани ръце — усмихна се Роз.

— Винаги мислим еднакво! Но ако Дагоберт и жена му кажат, че не е работа на дъщерите на един френски маршал да кърпят торби, тогава какво ще правим?

— Измислих! — извика Роз. — Нали си спомняш онази млада шивачка, която наричат Гърбавото и която е толкова добра… Ще я попитаме как да си намерим работа.

— Добре, Роз. Разбрахме се. Ще кажем тайната си на Гърбавото. Тя е добра и ще ни помогне.

— Баща ни ще остане доволен от нас, когато си дойде.

— И ще ни похвали, че се грижим за себе си, все едно нямаме никого на този свят…

— Боже мой! — извика Роз, настръхнала от думите на сестра си. — Каква ужасна мисъл. Като каза това, помислих си, ме ще ни сполети някакво нещастие.

— Какво ти става?

— Добре, че когато бяхме в затвора, не ни отделиха… Но ако случайно ни разделят от Дагоберт, оставаме без средства в този голям град…

Момичетата замълчаха. Лицата им побледняха и след кратко мълчание Роз изправи глава:

— Боже мой! — каза тя през сълзи. — Защо сърцето ми се изпълва със скръб, като че ли това нещастие ще ни сполети…

— И аз предчувствувам това. И какво ще правим тогава?

— Бланш, остави тези черни мисли. Нали сме у Дагоберт, сред добри хора.

— Може и за добро да е… Тази бедна къща ще ни се стори още по-добра, защото ще ни запази от всичките ни страхове. А когато започнем да работим и се уверим, че не тежим на никого… Какво ще ни е необходимо, докато дойде баща ни?

— Нищо… Но защо ни дойде тази мисъл?

— Дали ще намерим тук приятели, които ни обичат? Откъде ни хрумна, че ще останем самички в Париж! Не е възможно да ни сполети такова нещастие, нали?

— Не е възможно — отвърна Роз. — Така щяхме да отговорим и един ден, преди да убият Смешльо в онова немско село. Нали си имаме Дагоберт, който ни закриля, от какво тогава да се боим? Спомни си, че два дни след онзи случай бяхме арестувани и затворени в Лайпциг.

— Ох, сестро, не говори… Страх ме е…

Двете сирачета мило се прегърнаха, въпреки че страхът не ги бе напуснал. Безпокойството, което изпитваха, бе наистина дълбоко, странно и необяснимо като тъмните предчувствия, които ни заплашват, без да знаем защо. А също и като зловещите провидения, които често хвърлят злокобна светлина върху тайнствените дълбочини на бъдещето.

Странни и необясними предчувствия, които се забравят в мига, в който се усетят, но които по-късно, когато се осъществяват, се появяват непрекъснато в ума ни с цялата си ужасна фаталност.

Дъщерите на маршал Симон още страдаха от мислите, които бе възбудил този разговор между тях, когато госпожа Дагоберт слезе от стаята на сина си и влезе при тях с променено от болка лице.

II глава
Писмото

Когато Франциска влезе в стаята, лицето й беше толкова променено, че Роз възкликна:

— Боже мой, какво ви е, госпожо?

— Уви, скъпи госпожици, не мога повече да крия от вас — рече Франциска и сълзите й закапаха. — Не съм виждала сина си от вчера, чаках го да дойде за вечеря, както винаги, но го няма. Не исках да разстройвам и вас. От десет години насам никога не си е лягал преди да ме прегърне. Чаках го до късно през нощта пред вратата, ослушвах се, дано чуя стъпките му, но все не идваше и най-сетне задрямах на сламеника. Сега проверих дали не се е върнал тази заран, както се надявах…

— И дошъл ли си е, госпожо?

— Не! — каза нещастната майка, бършейки очите си.

Роз и Бланш неспокойно се спогледаха, обладани от една и съща мисъл: ако Агрикол не се върне, как ще живее това семейство и в такъв случай те няма ли да се превърнат в двойно по-тежко бреме за него?

— Не, не, той знае какви тревоги ще ми причини и би се върнал дори посред нощ… Сигурно нещо лошо му се е случило. Може да е станала злополука в ковачницата, може да се е наранил, какъвто е напорист в работата си… Ах, горкото ми дете. Не ми стигат грижите с него, ами и онова нещастно момиче, което живее отгоре.

— Какво се е случило, госпожо?

— След като ходих в стаята на сина си, се отбих при нея да споделя мъката си, защото тя ми е почти като дете, но не я намерих в стаичката й. Едва се съмваше, а леглото й не беше докосвано… Къде ли е отишла толкова рано? Та тя изобщо не излиза…

Роз и Бланш отново се спогледаха неспокойно, защото много се надяваха, че Гърбавото ще им помогне да осъществят решението си. За щастие всички се успокоиха веднага, защото след двукратно тихичко почукване на вратата чуха гласа й.

— Мога ли да вляза, госпожо Франциска?

Роз и Бланш едновременно се втурнаха към вратата и й отвориха.

Валеше сняг от вечерта. Тънката рокличка на младата шивачка, тясното й памучно шалче и черната тюлена шапка, която покриваше кестенявата й коса и засенчваше бледото, мило личице, бяха вир-вода. От студа белите й сухи ръце бяха посинели. По блясъка на сините й очи, които обикновено гледаха кротко и боязливо, можеше да се съди, че това клето, плахо и слабо същество бе проявило огромна решителност в някакво извънредно обстоятелство.

— Боже мой, къде беше, Гърбаво? — попита Франциска. — Преди малко ходих да видя дали не се е върнал синът ми, отворих вратата ти и много се изненадах, че не те намерих. Къде си била толкова рано?

— Нося ти вест от Агрикол…

— От сина ми? — извика разтреперана Франциска. — Какво му се е случило? Видя ли го? Говори ли с него? Къде е?

— Не го видях, но зная къде е — отвърна Гърбавото и като видя, че Франциска пребледнява, добави: — Успокой се, добре е. Нищо не го застрашава.

— Благодаря ти, Господи, винаги си милостив към мен, клетата грешница… Завчера доведе мъжа ми, днес, след една тежка нощ, ме успокояваш за живота на детето ми.

След тези думи Франциска коленичи и набожно се прекръсти.

В настъпилата тишина, докато Франциска се молеше, Роз и Бланш се доближиха до Гърбавото и й казаха тихичко със съчувствие:

— Колко сте мокра… Сигурно ви е много студено. Внимавайте да не се разболеете.

— Не смеехме да кажем на госпожа Франциска да напали печката, но сега ще я помолим.

Поразена и трогната от благосклонността, която й засвидетелствуваха дъщерите на генерал Симон, Гърбавото, чувствително и за най-малката добрина, им отвърна с неизразима признателност:

— Благодаря ви, госпожици, за доброто отношение. Не се тревожете, аз съм свикнала на студ, пък и не го усещам, защото съм много притеснена.

— А защо синът ми не си дойде тази нощ вкъщи? — каза Франциска и се изправи. — Знаеш ли къде е? Ще се върне ли скоро? Защо се бави?

— Госпожа Франциска, уверявам ви, че Агрикол е много добре. Но трябва да знаете, че за известно време…

— Какво?

— Смелост, госпожо.

— Ох, боже бой! Сили нямам вече. Какво е станало? Защо няма да го видя?

— За беда, той е арестуван, госпожо.

— Арестуван! — извикаха Роз и Бланш уплашено.

— Да бъде волята ти, Господи — рече Франциска. — Та това е голямо нещастие… Арестуван… Той, който е толкова добър и честен… И защо е арестуван?… Грешка ли е станала?

— Завчера — започна Гърбавото, — получих едно анонимно писмо, в което ми съобщаваха, че Агрикол скоро може да бъде арестуван заради неговата песен „Освободените работници“. Решихме да отиде при госпожицата на улица „Вавилонска“, която му бе предложила услугите си. Агрикол щеше да я помоли да му стане поръчител, за да не попадне в затвора. Вчера сутринта той отиде при нея…

— Знаела си всичко това и нищо не си ми казала?… И той също. Защо криехте от мен?

— За да не те тревожим за празни работи, госпожа Франциска. Много се надявахме на великодушната госпожица. Мислех, че Агрикол веднага ще се върне. Когато вчера вечерта видях, че не се е прибрал, предположих, че формалностите около поръчителството го задържат… Но времето минаваше, а него все го нямаше… Цяла нощ го чаках, без да мигна.

— И ти ли не си лягала?

— Много се притесних и тъй като страховете ми растяха, тази сутрин още преди да се съмне, излязох. Запомних името на госпожицата от улица „Вавилонска“ и хукнах натам.

— Добре си направила — каза разтревожено Франциска. — Ако се съди по думите на сина ми, тази госпожица е много добра и великодушна.

Гърбавото поклати тъжно глава, една сълза проблесна в очите й и тя продължи:

— Когато стигнах улица „Вавилонска“ още беше тъмно. Изчаках да се съмне.

— Горкото момиче — рече Франциска с нежност. — Ти си толкова страхлива и крехка, а да отидеш тъй далеч и то в такова ужасно време… Бива си те, наистина! Постъпваш като мое момиче.

— Та нали и Агрикол ми е като брат — каза Гърбавото и се изчерви. — Когато съмна, аз се осмелих да позвъня на вратата на павилиончето. След малко ми отвори едно прелестно момиче с бледо и тъжно лице… Казах й, че идвам от името на една нещастна и отчаяна майка. Исках веднага да привлека вниманието й, за да не ме изпъди като просякиня, щом ме види в тези дрипи. Но момичето ме слушаше добронамерено и аз го попитах дали вчера тук не е идвал един млад работник да моли господарката й за една голяма услуга. Тя каза, че е идвал, че господарката й го приела и след като разбрала, че го търсят, за да го арестуват, скрила младежа. За нещастие през нощта го открили, заловили го и го откарали в затвора.

Сирачетата не вземаха участие в разговора. По натъжените им личица и неспокойните погледи се виждаше колко страдат заради скръбта на Франциска.

— А госпожицата? — извика жената на Дагоберт. — Постарай се да се срещнеш с нея, Гърбаво, и я помоли да не забравя сина ми. Тя е толкова богата, че сигурно е влиятелна. Нейното покровителство може да ни спести едно ужасно нещастие.

— Уви! — каза Гърбавото с болка. — Трябва да се откажем от тази последна надежда.

— Защо? Нали госпожицата е толкова добра. Ще се смили, като разбере, че синът ми е едничката опора на цялото ни семейство и че за него затворът е нещо много по-ужасно, отколкото за всеки друг, защото ние ще умрем от глад.

— Младото момиче през плач ми каза, че вчера вечерта са отвели госпожицата в лудницата. По всичко личи, че тя е луда.

— Луда ли?! Това е ужасно колкото за нея, толкова и за нас. Сега вече няма на кого да разчитаме. Какво ще стане със семейството ни без нашия син? Боже мой, боже мой… — клетата жена захлупи лице в шепите си.

След вопъла на Франциска настъпи дълбоко мълчание. Роз и Бланш се спогледаха отчаяно и в очите им се четеше скръб, защото разбираха, че присъствието им утежнява още повече ужасното положение на семейството. Съсипана от умора, измъчена от тревогите, трепереща от студ под мокрите дрехи, Гърбавото се отпусна на един стол и се замисли за непоносимото състояние на близките си.

И наистина, положението им беше безнадеждно. По време на политическите размирици и смутове, вдигани от работниците, които остават без работа или чиито заплати несправедливо се намаляват от силния безнаказано действуващ съюз на капиталистите, много работнически семейства изпадаха в това плачевно положение благодарение на предварителния арест. Сега същото сполетя и семейството на Дагоберт заради арестуването на Агрикол, което стана в резултат на интригите на Родин и съобщниците му, както ще видим по-нататък.

В повечето случаи в предварителния арест попадаха честни, трудолюбиви работници, почти винаги принудени да стигнат до крайност и да се включат в съзаклятнически организации, за да се противопоставят на неуредиците в работата и на недостатъчните заплати. И на човек му става мъчно, когато разбере, че законът, който би трябвало да бъде равен за всички, отказва на едни онова, което позволява на други, само защото тези други разполагат с известно количество пари…

Често един богаташ чрез гаранция може да се отърве от неприятностите и несгодите на предварителния арест. Той залага определена сума, обещава, че ще се яви, когато е необходимо и се връща при удоволствията, работата и сладките радости на семейния си живот… Чудесно! Всеки се смята за невинен и нищо по-справедливо не може да се измисли от това снизходително правило. То е още по-изгодно за богатия, защото той се ползува от благото на закона.

А беднякът? Освен, че не може да заплати гаранцията, защото единственият капитал, с който разполага, е всекидневният му труд, той е подложен на изключително суровите по отношение на него мерки в предварителния арест.

В затвора богатият се лишава от удобствата и угодите, терзае се, скърби за близките си… Разбира се, това е достойно за съжаление. Всяка мъка заслужава милосърдие — сълзите на богатия, откъснат от децата си, не са по-малко горчиви от сълзите на сиромаха, отделен от челядта си… Но когато богаташът влезе в затвора, децата му не се осъждат нито на глад, нито на студ, нито на неизлечимите болести, причинени от изтощението и сиромашията.

И обратното, за работника затворът означава мизерия, изнемогване, а понякога и смърт за близките му… Тъй като няма нищо, той не може да плати гаранцията и го арестуват. Ами ако има, както в повечето случаи, болни майка и баща, болна жена и дете в люлка? Какво ще стане с тези нещастни хора? Те и без това едва преживяват със заплатата му, почти винаги недостатъчна за всички разходи, а сега загубват тази единствена поддръжка за три-четири месеца. И какво може да направи едно такова семейство. Към кого да се обърне? Какво ще стане с болните старци, с немощната жена, с малките деца, които не са в състояние да изкарват всекидневната си прехрана? Ако им се намира някоя друга дрешка или чифт бельо за смяна, ще го занесат в заложната къща и с парите може би ще изкарат една седмица. А после? Ами ако към всички нещастия се прибави и лютата зима? Тогава работникът ще си представя в килията по време на дългите безсънни нощи скъпите си същества мършави и съсухрени, изнемощели от глад, налягали върху мръсната слама и сгушени един в друг, за да стоплят премръзналите си тела… Ако след това оправдаят и освободят работника, той се завръща в една съсипана къща, огласявана от плач. След дългото отсъствие е изгубил работата си и доста време ще трябва да си търси нова. А един ден без работа е един ден без хляб…

И така, ако законът позволяваше в някои случаи само на богатите да се възползуват от гаранцията, няма какво да правим, освен да се примирим с неизбежното щастие. Но щом законът оставя на свобода всички, които имат известно количество пари, защо трябва да лишава от това преимущество останалите, за които свободата е равностойна на живот за цялото им семейство?

Има ли лек за това плачевно положение? Мислим, че има.

Най-малката гаранция, която изисква законът, е петстотин франка. Те представляват средната шестмесечна печалба на един трудолюбив работник. Ако има жена и две деца (това също е едно средно обременено семейство), явно не ще има физическата възможност да спести такава сума. И така, да се искат от него тези петстотин франка, за да бъде пуснат на свобода и да изхранва челядта си, е все едно да бъде оставен в затвора — т.е., той отново не е в състояние да се възползува от привилегията, че е свободен. Няма ли да бъде по-справедливо и по-човеколюбиво, ако в случаите, когато е допустима гаранция (и когато честността на обвиняемия се освидетелствува почтено), да се приема НРАВСТВЕН ЗАЛОГ от онези, чиято сиромашия не им позволява да дадат материален залог и които нямат друг капитал, освен честността и труда си? Тогава нека се приема тяхната дума на почтени хора, че ще се явят в съда в определения ден. Няма ли да бъде по-нравствено и по-възвишено, особено в днешно време, по този начин да се повиши цената на клетвата, да се издигне човекът в собствените си очи и неговата дума да се смята за достатъчна гаранция? Бихте ли възразили на това предложение, бихте ли го определили като мечта или като нещо невъзможно и по този начин да потъпчем окончателно човешкото достойнство? Тогава ще попитаме дали някога сте виждали военнопленници, които да престъпят честната си дума и клетвата си? Нима всички те не са синове на простия народ?

Без да преувеличаваме силата на клетвата сред трудолюбивите, честни и бедни прослойки на обществото, ние сме уверени, че задължението, което се поема от обвиняемия да се яви в съда в определения ден, винаги ще се изпълнява не просто добросъвестно, но и с дълбока признателност, защото благодарение на снизходителността на закона, семейството му няма да пострада от неговото отсъствие. От друга страна, Франция трябва да се гордее с истината, че нейните съдии, възнаградени толкова бедно колкото и войската, са тъй сведущи, честни, човеколюбиви и независими. Те вършат своето полезно и благородно дело. Повече от всеки друг знаят и умеят да съчувствуват на бедите и огромните несгоди на трудовите прослойки от обществото, с които често влизат в контакт. Едва ли ще се наруши законодателството, ако на съдиите се предостави правото да преценят в кои случаи може да се приеме нравствен залог — единственият, който е в състояние да даде честният беден човек.

И накрая, нима онези, които създават законите и ни управляват имат толкова лошо мнение за народа, че да отхвърлят предложеното от нас покровителство на честността. Не е ли възможно поне да се поиска минималната сума на гаранцията да бъде толкова ниска, че да стане достъпна за хората, които имат нужда от свободата заради прехраната на близките си? Това може да бъде средната месечна заплата на един работник, например, от осемдесет франка, което едва ли ще облекчи особено положението им, но чрез приятели, чрез заложната къща, чрез аванс от работодателя тези пари могат да бъдат събрани и да спасят от бедствие много семейства.

А сега, нека се върнем при семейството на Дагоберт, което бе изпаднало в трагично положение, след като Агрикол попадна в предварителния арест.

Колкото повече мислеше Франциска, толкова повече се отчайваше, защото заедно с дъщерите на генерал Симон, четирима души оставаха без никакви средства. Но всъщност любящата майка се тревожеше не за собствената си участ, а за скръбта, потиснала сина й, който ще страда заради тяхната безизходица.

В това време на вратата се почука:

— Кой е? — попита Франциска.

— Аз съм, госпожо Франциска… Дядо Лорио.

— Влез.

Бояджията, който беше и портиер, застана на вратата. Сега ръцете му бяха не зелени, а теменуженосини.

— Прислужникът на църквата „Сен-Мари“ донесе това писмо от отец Дюбоа и поръча веднага да ви го предам, защото било много важно…

— Писмо от изповедника ми? — изненада се Франциска. — Благодаря, дядо Лорио.

— Не искаш ли нещо, госпожо Франциска?

— Не, дядо Лорио.

— Останете си със здраве — и бояджията излезе.

— Ще ми прочетеш ли писмото, Гърбаво? — каза доста разтревожена Франциска.

— Да, госпожо.

И младото момиче прочете следното:

„Драга госпожо Балдуин,

Обикновено ви изповядвам всеки вторник и всяка събота, но този път няма да бъда свободен нито във вторник, нито в събота. Впрочем, елате рано тази сутрин, ако не искате за цяла седмица да останете без тайнството на покаянието.“

— За цяла седмица, боже мой… — възкликна жената на Дагоберт. — Сега ми е толкова тежко, имам огромна нужда да се изповядам още днес — сетне се обърна към сирачетата: — Господ чу молитвите ми, мили госпожици, и още днес ще мога да се посъветвам с един добър и свят човек за голямата опасност, в която се намирате, без сами да знаете това. Клети мои, вие сте тъй невинни и тъй грешни, макар да не сте виновни! Ех, само Бог знае, че сърцето ми страда за вас така, както и за сина ми…

Роз и Бланш се погледнаха смаяни, без да разбират защо жената на Дагоберт толкова се страхува за душите им.

Сетне Франциска се обърна към младата шивачка.

— Гърбаво, ще трябва да ми сториш още една добрина.

— Кажи, госпожо Франциска.

— За да отиде в Шартър, мъжът ми взе цялата седмична заплата на Агрикол. Вкъщи нямаме други пари. Сигурна съм, че синът ми не е заделил нито су за себе си, а в затвора може да му потрябва нещо… Ще вземеш чашата и сребърните прибори, двата чаршафа, които останаха и копринения шал, който Агрикол ми подари на празника и ще занесеш всичко в заложната къща. Аз ще се опитам да разбера къде точно е затворен синът ми и ще му изпратя част от парите, които ще донесеш, а останалото ще бъде за нас, докато се върне мъжът ми… Какво ли ще правим, когато се върне? Какъв удар за него! Не стига това, ами и сиромашията… Синът ми го няма, а аз вече не виждам. Боже, Господи — извика нещастната майка със съкрушено сърце, — защо ме наказваш така? Направих всичко, на което съм способна, за да заслужа милостта ти ако не за мен, поне за близките ми — но тя веднага се разкая за думите си и продължи: — Не, не, мили Боже, аз трябва да приема всичко, което ми изпращаш. Прости ми, че се оплаквам и накажи само мен.

— Смелост, госпожо Франциска — рече Гърбавото. — Агрикол е невинен, няма да го държат дълго.

— Мисля, че ще изгубиш много време, докато отидеш до заложната къща.

— Изгубеното ще наваксам през нощта, госпожо Франциска. Бих ли могла да заспя, като зная, че си толкова разтревожена.

— Но ще гориш свещи…

— Бъди спокойна, госпожо Франциска, работата ми е напреднала — излъга момичето.

— Прегърни ме — каза жената на Дагоберт с насълзени очи. — Няма по-добро същество от теб на света.

Франциска бързо излезе. Роз и Бланш останаха насаме с Гърбавото — най-сетне бе настъпил и техният час.

Жената на Дагоберт се отправи бързешком към църквата „Сен-Мари“, където я очакваше изповедникът й.

III глава
Изповедалнята

През този мъглив и снежен зимен ден видът на църквата „Сен-Мари“ беше доста мрачен. На двора Франциска се загледа в едно тъжно зрелище. Един свещеник мърмореше нещо под носа си и двама-трима окаляни певци с опръскани стихари разсеяно и безчувствено пееха заупокой над един дървен сиромашки ковчег, придружаван само от двама души — разплакани и дрипави старец и дете. Портиерът и продавачът на свещи, ядосани от безпокойството заради това сиромашко погребение, не бяха облекли подходящи дрехи и с нетърпение очакваха края на обреда. Най-сетне няколко пръски светена вода капнаха върху ковчега, свещеникът подаде ръсилото на прислужника и си отиде.

Тогава се разигра една от онези сцени, които бяха неизбежно следствие от позорната и светотатствена търговия, една от онези непристойни сцени, често съпровождащи погребението на бедняк, който не може да плати нито за свещи, нито за литургия, нито за музика.

Старецът посегна да вземе ръсилото от прислужника.

— На̀ и по-бързо — каза той като топлеше пръстите си с дъх.

Скръбта на стареца беше дълбока, а изтощението му — крайно. Той постоя неподвижен, стиснал в разтрепераната си ръка ръсилото. В ковчега лежеше дъщеря му — майката на дрипавото дете, което стоеше до нея и плачеше. Сърцето на стареца се късаше, като гледаше това последно сбогуване. Стоеше прикован и конвулсивни хлипания напираха в гърлото му.

— Хайде, побързайте! — грубо рече прислужникът. — Нямаме намерение да спим тук.

Старецът побърза. Направи кръст над ковчега и подаде ръсилото на внучето си. Тъй като всичко това доста се проточи, прислужникът измъкна ръсилото от ръцете на детето, смигна на гробарите да вдигнат ковчега и те го послушаха.

— Ама че егоист! — каза портиерът на приятеля си, щом стигнаха хранилището. — Време не остана да хапнем и да се облечем тържествено за богаташкото погребение… Ето ти мъртвец, който заплаща труда… Хайде да се издокараме!

— С всичко ще се накичим, че да ни забележи опечалената — каза лукаво продавачът на свещи.

— Не се бой, Катилар, хубавия човек винаги го забелязват — отвърна портиерът весело.

След това двамата влязоха в хранилището.

Франциска още повече се натъжи от погребението. В църквата завари седем-осем души, пръснати по банките на влажната и студена сграда.

Щом видя, че Франциска се доближава до светената вода, един от църковните прислужници — старец с валчесто, развеселено и зачервено от виното лице, й пошушна:

— Отец Дюбоа още не е дошъл. Побързай първа да вземеш брадатата му благословия…

Франциска се възмути от подигравката на нечестивия прислужник, прекръсти се, пристъпи няколко крачки напред и коленичи на земята, за да се помоли, както правеше винаги, когато отиваше да се изповядва. След молитвата се отправи към едно тъмно място в дъното, където се намираше дълбоката изповедалня, чиято врата с решетка от вътрешната страна бе покрита с черна завеса. Франциска коленичи от дясната страна и за известно време потъна в тъжни размисли. След малко един висок, белокос свещеник с важно и строго лице, облечен в дълга черна роба, влезе в църквата и бавно закрачи към вътрешността й. С него вървеше нисък, прегърбен и дрипав старец, който се подпираше на чадъра си и от време на време му шепнеше нещо на ухото. Свещеникът се спираше и го слушаше с дълбоко уважение. Когато стигнаха до изповедалнята, дребният старец зърна коленичилата Франциска и погледна въпросително свещеника.

— Тя е… — каза той.

— И така, след два-три часа ще чакат двете момичета в манастира „Св. Богородица“…, надявам се — рече старецът.

— И аз се надявам на тяхното спасение — отвърна важно свещеникът с наведена глава и влезе в изповедалнята.

Дребният старец напусна църквата. Това дребно човече беше Родин, който след като излезе от „Сен-Мари“ отиде в лудницата, за да се увери, че доктор Баление изпълнява точно наставленията му относно Адриана Кардовил.

Франциска продължаваше да стои коленичила пред изповедалнята. Една от страничните решетки се отвори и се чу глас. Това беше свещеникът, който от двадесет години изповядваше жената на Дагоберт и имаше огромно влияние над нея.

— Получи ли писмото ми? — попита той.

— Да, отче.

— Много добре, казвай сега…

— Благослови ме, отче, защото съм съгрешила.

Гласът изрече необходимата благословия.

Франциска отговори, както подобава „Амин“, прочете молитвата си за покаяние от „изповядвам се“ до „съгреших“, разказа как е изпълнила последното си покаяние и започна да изброява новите си грехове оттогава насам. Тази превъзходна жена, тази вечна мъченица на труда и майчината обич мислеше, че винаги греши. Страхът, че е извършила някакви дребни грехове, непрекъснато измъчваше съвестта й. Това кротко и любящо същество, посветило целия си живот на другите, сега трябваше да си почине с умиротворена душа, но то се смяташе за голяма грешница и живееше в непрестанно терзание, защото се съмняваше в спасението си.

— Отче — каза Франциска със задавен глас, — завчера съгреших, защото не изчетох вечерната си молитва. Дойде си мъжът ми, с когото бяхме разделени години наред. От вълнение и радост извърших този голям грях, за който се разкайвам.

— Друго? — попита гласът строго и Франциска изтръпна.

— Коря се, че извърших същия грях и вчера вечерта. Бях много притеснена. Синът ми не се върна. Чаках го и времето мина в тревоги.

— Друго? — каза гласът.

— Изповядвам се, отче, че цяла седмица лъгах сина си. Заради слабото ми здраве, той ме кара да пийвам винце на обяд, а аз предпочитам да го оставя за него, защото той много работи и има повече нужда от мен.

— Друго?

— Когато тази сутрин разбрах, че клетият ми син е арестуван, вместо да понеса с почит и признателност новото изпитание, изпратено ми от Бога, аз за малко се разбунтувах и в скръбта си упрекнах Господа.

— Лоша седмица — каза гласът все по-строго, — лоша седмица. Все си предпочитала създанието пред създателя… Продължавай.

— Да, отче. Зная, че съм голяма грешница и се боя, че ме заплашват още по-големи грехове.

— Говори.

— Мъжът ми доведе от далечния Сибир две малки сирачета, дъщерите на маршал Симон. Вчера сутринта ги накарах да се помолят и с ужас и отчаяние разбрах, че не знаят нито едно тайнство на вярата, макар да са на петнадесет години. Те не са приели нито едно тайнство, дори не са кръстени… Още не са кръстени!

— Те са идолопоклоннички! — извика гласът ядосано.

— Това ме отчайва, отче, защото аз и мъжът ми, като техни настойници, ще поемем греховете, които могат да сторят, нали?

— Разбира се, защото вие заемате мястото на онези, които трябва да пазят душите им. Пастирът е отговорен за стадото си — рече гласът.

— И когато те извършат смъртен грях, значи аз и мъжът ми също ще съгрешим смъртно, нали, отче?

— Да. Вие замествате родителите им, а майката и бащата поемат всички грехове, извършени от децата, защото не им е дадено християнско възпитание.

— Горко ми, отче! Какво да сторя? Съветвам се с теб като с Господ. Всеки ден и всеки миг, който момичетата прекарват в идолопоклонничество, може да ускори вечната им гибел, нали така отче?

— Да. И тази страшна отговорност сега тегне върху теб и върху мъжа ти. Вие сте ги приели в душите си…

— Горко ни! Боже мой, смили се над мен — разплака се Франциска.

— Не бива да се отчайваш толкова — продължи гласът по-кротко. — Щастливи са тези нещастници, че ви срещнаха по пътя си. Ти и мъжът ти ще бъдете добър и свят пример за тях. Мъжът ти едно време беше безбожник, но сега изпълнява християнските си задължения, нали?

— Трябва да се молим за него, отче — каза Франциска натъжена, — още не е постигнал божията благодат, както и синът ми. Ах, свети отче — рече Франциска и избърса сълзите си, — това е най-тежкият ми кръст.

— Което ще рече, че нито мъжът ти, нито синът ти изпълняват християнските си задължения — каза гласът замислено. — Това е много важно, много важно. Нещастните момичета трябва да се възпитават християнски. Ако останат у вас, на всяка крачка ще имат пред очите си лош пример. Пази се, казвам ти… Отговорността ти е голяма…

— Това ме отчайва, отче. Не зная какво да правя. Помогни ми, научи ме. От двадесет години насам за мен твоят глас е глас Божи.

— Добре. Трябва да убедиш мъжа си и да дадеш тези нещастници в някой манастир, където ще ги научат.

— Ние сме много бедни, отче, и не можем да плащаме за тях. Освен това за нещастие, синът ми е арестуван заради някакви песни, които е съчинявал.

— Ето докъде води безбожието — каза строго гласът. — Виждаш ли Гавриил? Послуша съвета ми и сега е образец на всички християнски добродетели.

— Но и синът ми има много добри качества, отче. Той е добър и всеотдаен…

— Без вяра — продължи гласът още по-строго, — онова, което наричаш добри качества е само празна показност — при най-лекия дъх на дявола изчезва, защото дяволът живее в душата на всеки безбожник.

— Горкото ми дете! — каза Франциска разплакана. — А аз всеки ден се моля вярата да го просветли.

— Колко пъти съм ти казвал — поде гласът, — че си била много слаба към него, затова сега Бог те наказва. Трябваше да откъснеш от себе си неверния си син и да не даряваш безбожието му с любовта си. Когато имаш болно място по тялото си, трябва да го изрежеш, казва Светото Писание…

— Отче, ти знаеш, че само за това не съм те послушала. Никога не бих се решила да откъсна своя син от себе си…

— Затова спасението ти е под въпрос. Но Бог е милостив… Не изпадай в същите грехове поне заради двете момичета, които Провидението ти е изпратило да отървеш от вечна мъка. Не ги оставяй да се погубят до край заради собственото ти малодушие.

— Ах, отче… Много плаках и много се молих за тях.

— Това не е достатъчно. Тези нещастници нямат никакви познания за доброто и злото. Сигурно душата им е бездна за съблазни и нечистотии, защото са възпитани от безбожна майка и от неверник войник.

— Колкото до това, отче — каза добродушно Франциска, — бъди спокоен. Те са кротки като ангели. Мъжът ми, който не се е отделял от тях още от рождението им, казва, че няма хора с по-добри сърца.

— През целия си живот мъжът ти е бил в смъртен грях — строго каза гласът — и не може да съди за състоянието на душите. Повтарям, ти заместваш родителите на тези нещастници. Не бива да отлагаш за утре, а още днес, още сега трябва да работиш за спасението им. Иначе ще поемеш страшна отговорност.

— Боже мой, така е, наистина, много добре зная това, отче. И ме е страх толкова, колкото ме боли сърцето, че синът ми е арестуван. Но какво да се прави? Не мога да просветля момичетата вкъщи, защото съм неука, а само вярваща… Освен това, в своята слепота мъжът ми се подиграва със светите неща, а синът ми ги почита само когато съм там, от уважение към мен. Моля те, отче, помогни ми, научи ме какво да правя?

— Както и да е, не мога да оставя тези две млади души да погинат — каза гласът след кратко мълчание. — Има само едно средство за спасение, и то е — момичетата да се отведат в манастир, където ще бъдат заобиколени от свети и благочестиви примери.

— Ех, отче, да не бяхме толкова бедни или поне да можех да работя, щях да се помъча да припечеля нещо и да плащам за тях, както плащах за Гавриил, но за беда съвсем изгубих зрението си. Ти познаваш много милостиви души, не можеш ли да намериш някой, който да се погрижи за тези две нещастни сирачета?

— А баща им къде е?

— Беше в Индия. Мъжът ми каза, че скоро щял да се върне във Франция, но още нищо не се знае със сигурност. А пък ние се прехранваме само със заплатата на сина ми.

— Момичетата нямат ли тук някакви роднини? — попита гласът.

— Не ми се вярва, отче.

— Майка им ли ги е поверила на мъжа ти да ги доведе във Франция?

— Да, отче. Вчера той трябваше да замине за Шартър по една много важна работа, както ми каза.

Нека си припомним, че Дагоберт не сметна за необходимо да разкаже на жена си за надеждите, които дъщерите на маршал Симон възлагаха на медальона и строго им заръча за не се доверяват за това на Франциска.

— И така — продължи гласът след кратко мълчание, — сега мъжът ти не е ли в Париж?

— Не, отче. Ще си дойде довечера или утре сутринта.

— Слушай — каза гласът след малко, — всяка изгубена минута за спасението на двете момичета е нова стъпка по пътя към тяхната гибел. Всеки миг божията десница може да се стовари върху тях, защото само той знае кога ще удари смъртния ни час. А умрат ли в състоянието, в което се намират сега, може би ще бъдат осъдени во веки веков. Затова още днес очите им трябва да се отворят за божието просветление. Такъв е дългът ти, ще бъде ли такова и желанието ти?

— Да, отче. Но нали ти казах, че за нещастие сме много бедни.

— Знаех, че си ревностна и последователна във вярата си. Но ако ти се опиташ да просветлиш момичетата, нечестивите примери на мъжа ти и сина ти ще провалят всичко. Затова, в името на християнската любов, други трябва да извършат за тези момичета онова, което не можеш да направиш ти, макар че носиш отговорност за тях пред Бога.

— Ах, отче, толкова признателна ще ти бъда, ако намериш някой, който да се нагърби с това дело.

— Това не е невъзможно. Познавам настоятелката на един манастир, където момичетата ще изучат вярата както подобава. Тъй като са бедни, таксата ще се намали, но колкото и малка да е тя, трябва да се заплати. Ще са им необходими и по един чифт дрехи. Скъпо ли ще ти струва това?

— За съжаление, да, отче.

— Тогава и аз ще дам нещичко, ще взема малко и от някои великодушни хора и така ще набавим таксата, за да приемат момичетата в манастира.

— Ах, отче, ти си мой спасител. Ти си избавителят на децата.

— Бих искал да е така. Но в името на тяхното спасение и за да бъдат ползотворни тези мерки, ще ти предложа няколко условия срещу поддръжката, която ти обещавам.

— Кажи ги, отче. Приемам преди да съм чула. За мен твоите заповеди са всичко.

— Първо, още тази сутрин моята прислужница ще заведе момичетата в манастира. Ти трябва да й ги предадеш веднага.

— Не, отче, това не може да стане! — извика Франциска.

— Не може ли? Защо?

— Мъжът ми не е тук…

— Е?

— Не мога да извърша това, без да се посъветвам с него.

— Не само, че не бива да се съветваш с него, но трябва да извършиш всичко докато го няма.

— Защо да не го изчакам?

— По две причини — поде гласът строго. — Най-напред, защото в своята упорита безбожност той ще иска да се противопостави на твоето мъдро и благочестиво решение. Освен това, момичетата ще прекратят всякакви отношения с мъжа ти и той не трябва да знае къде се намират.

— Но, отче — каза Франциска с недоумение, — тези деца са поверени на мъжа ми и ако аз се разпоредя с тях, без да се посъветвам с него, ще рече, че…

Гласът прекъсна Франциска:

— Можеш ли сама да просветлиш тези момичета в дома си или не можеш?

— Не, отче, не мога.

— Изложени ли са на опасността да потънат завинаги в греха, оставайки у вас, или не?

— Да, отче свети.

— Замествайки родителите им, отговорна ли си за смъртните им прегрешения, или не?

— Да, отче, отговорна съм пред Бога.

— В името на вечното им спасение ли те карам да ги отведеш в манастир още днес, или не?

— В името на вечното им спасение, отче свети.

— Щом е така, избирай…

— Моля те, отче, кажи ми имам ли право да се разпореждам с тях, без да се посъветвам с мъжа си?

— Право ли? Това е не само право, но и твой свещен дълг. Не би ли спасила от пожар тези нещастници, ако мъжът ти беше забранил, или ако го нямаше? А сега ти ще ги спасиш не просто от огъня, който унищожава само тялото, а от пламъците, в които во веки ще гори душата.

— Моля те, прости ми, отче свети, че настоявам — каза клетата жена, чиито терзания всеки миг се усилваха, — просветли ме в съмненията ми… Мога ли да постъпя така, след като съм се заклела да слушам мъжа си?

— Да го слушаш за доброто, но не и за злото. Никога! Ти сама казваш, че заради него спасението на тези сирачета ще се забави, а дори може да стане невъзможно.

— Но, отче свети — каза Франциска разтреперана, — когато мъжът ми се върне и попита къде са децата, аз трябва ли да го излъжа.

— Мълчанието не е лъжа. Ще му кажеш, че не можеш да отговориш на въпроса му.

— Мъжът ми е много добър човек, но от такъв отговор може да се ядоса. Той е бил войник и гневът му ще бъде страшен, отче свети — рече Франциска и настръхна при тази мисъл.

— Дори свиреп да бъде гневът му, пак ще трябва да го изтърпиш и да се радваш, че понасяш всичко това заради едно свято дело! — извика гласът с негодувание. — Нима си мислиш, че е лесно да бъде спасен човек на този свят? Грешникът, който иска искрено да служи на Бога, не трябва да мисли за камъните и тръните, в които може да се препъне и убоде.

— Прости ми, отче свети, прости ми — каза Франциска покорно. — Позволи ми само още един въпрос, само един. Ако не си ти, кой друг ще ме ръководи…

— Говори.

— Когато си дойде маршал Симон и поиска децата си от мъжа ми…

— Когато маршал Симон дойде, веднага ще ми съобщиш и тогава ще видим. Защото правата на един баща са свещени, само когато ги използува за спасението на децата си. Пред бащата и над бащата стои Господ, комуто сме призвани да служим. Ако приемеш това, което ти предлагам, нещастните момичета ще се спасят и няма да ти бъдат в тежест, няма да тънат в сиромашията ти, ще се възпитават в едно свято заведение, както подобава на дъщерите на един френски маршал. Така че, когато баща им пристигне в Париж, ако е достоен да ги види, вместо да завари две нещастни, полудиви идолопоклоннички, ще намери две благочестиви, учени, скромни и добре възпитани момичета, станали толкова близки Богу, че ще могат да измолят милост за баща си. А той има голяма нужда от божията прошка, защото е буен и войнствен мъж, пролял много кръв. Решавай. Искаш ли с опасност за душата си да пожертвуваш бъдещето на двете момичета на този и на онзи свят заради безбожния страх от гнева на мъжа си?

Макар думите на изповедника да бяха жестоки и безмилостни, от негова гледна точка те олицетворяваха разума и справедливостта, защото този честен и искрен свещеник беше уверен в онова, което говореше. Той беше сляпо оръжие на Родин, но безпрекословно вярваше, че изпълнява светия си дълг, като принуждава Франциска да даде момичетата в манастир, защото не знаеше с каква цел го карат да действува така. Такова бе, такова е и сега едно от най-изумителните средства на Обществото, към което принадлежеше Родин: да подбира за съучастници честни и искрени хора, които, без да подозират интригите му, стават основен техен двигател.

Франциска беше свикнала да се подчинява на влиянието на своя изповедник и не намери какво да отговори на последните му думи. Затова го послуша, но настръхна от ужас при мисълта за страховития гняв на Дагоберт, когато се върне и не намери децата, поверени му от умиращата майка. Според изповедника, колкото по-голям и по-страшен бъде гневът на мъжа й, с толкова по-дълбоко и християнско смирение трябва да го понесе тя. Франциска отговори:

— Да бъде Божията воля, отче свети. Каквото и да се случи, ще изпълня християнския си дълг, както ми заповядваш.

— И Бог ще бъде доволен от онова, което ще изтърпиш, за да изпълниш свещения си дълг. Което ще рече, че се задължаваш пред Бога да не отговориш на нито един въпрос на мъжа си, докато те разпитва къде са дъщерите на маршал Симон, нали?

— Да, отче свети, обещавам — каза Франциска разтреперана.

— Ще мълчиш ли пред маршал Симон, ако той се върне, а дъщерите му все още не са стъпили здраво на правия път, за да му бъдат предадени?

— Да, отче свети — каза Франциска и гласът й съвсем заглъхна.

— Ще дойдеш и ще ми разкажеш всичко, което е станало между теб и мъжа ти след пристигането му.

— Добре, отче свети, кога да заведа децата у вас?

— След един час. Сега ще напиша едно писмо до настоятелката и ще го предам на прислужницата си. Тя е вярна жена и ще отведе момичетата в манастира.

След като изслуша заръките на изповедника си и получи опрощение за новите си грехове, жената на Дагоберт излезе от изповедалнята.

Сега църквата беше препълнена. Множеството се тълпеше, привлечено от тържественото погребение, за което портиерът бе разговарял с приятеля си преди два часа. Франциска с голяма мъка се добра до богато украсената врата на църквата.

Колко различно беше всичко в сравнение със скромното бедняшко погребение и плахите опечалени пред храма тази сутрин. Многобройното духовенство от църквата в пълен състав крачеше величествено пред покрития с кадифе ковчег. Коприната по епитрахила, по черните филони и по техните лъщящи сърмени шевове грееха от светлините на безброй свещи. Портиерът се надуваше в лъщящите си официални одежди с еполети. Кандиларят с костен бастун в ръка вървеше весело и гордо пред него. Гласът на певците в нови, бели стихари ехтеше. Звуците на органа разклащаха прозорците. По лицата на всички, които щяха да се облажат от този богат, от този превъзходен, от този първоразреден мъртвец се четеше щастливо и сдържано задоволство. То още по-ясно личеше в израза на двамата наследници — високи, здрави и лъчезарни младежи, които без да пристъпят законите на скромността и свенливостта в блаженството си, сякаш се наслаждаваха и се гордееха с тъжния си символичен траур. Въпреки невинната си, чистосърдечна вяра, жената на Дагоберт много се огорчи от възмутителната разлика при посрещането на ковчега на богатия и посрещането на ковчега на сиромаха пред вратата на черквата, защото, ако съществува някакво равенство, то е пред смъртта и пред вечността. Тези две крещящи противоположности още повече натъжиха Франциска. Тя едва успя да се измъкне от църквата и забърза към улица „Brise-Miche“, за да отведе сирачетата при прислужницата на изповедника си. Тя пък щеше да ги заведе в манастира „Света Богородица“, който се намираше много близо до лудницата на доктор Баление. А там бе затворена Адриана Кардовил.

IV глава
Господин и Сърдитко

Жената на Дагоберт излезе от църквата и тъкмо наближи улица „Brise-Miche“, когато я настигна запъхтеният църковен прислужник и я помоли веднага да се върне в „Сен-Мари“ — отец Дюбоа искал да й каже нещо много важно. Докато Франциска крачеше обратно, една закрита карета спря пред входа на къщата, в която живееше семейството на Дагоберт. Файтонджията слезе от капрата и отвори вратичката на каретата.

— Попитай тук ли живее госпожа Франциска Балдуин — каза му една дебела, облечена в черно жена, която седеше вътре и държеше в скута си рошаво куче.

— Добре, госпожо — отвърна файтонджията.

Разбира се, читателят вече е познал госпожа Гривоа — първата прислужница на княгиня Сен-Дизие, и нейното куче, което много я тормозеше.

Файтонджията попита бояджията, който, както вече знаем, изпълняваше и длъжността на портиер, дали тук живее госпожа Франциска. Той излезе от работилничката си, доближи се учтиво до вратичката на каретата и отговори на госпожа Гривоа, че Франциска наистина живее тук, но че още не се е върнала. Ръцете на дядо Лорио и част от лицето му бяха изцапани със златистожълта боя. Този шарен човек много раздразни и ядоса Господин и когато дядо Лорио сложи ръката си на крайчето на вратичката, кучето се разлая неудържимо и го ухапа за китката.

— Ах, боже мой — развика се грубо госпожа Гривоа, щом дядо Лорио бързешком отдръпна ръката си, — да не би да има нещо отровно в боята по ръцете ти? Кучето ми е много чувствително — и тя старателно избърса плоската муцуна на Господин, изцапана тук-там с жълто.

Дядо Лорио не остана много доволен от извинението, което очакваше да чуе от госпожа Гривоа заради злото й куче, и с едва сдържан гняв й рече:

— Госпожо, ако не бяхте жена, което ме заставя да се отнасям с уважение към вас, щях да хвана това грозно животно за опашката, да го цамбурна във врящата на огъня боя и веднага щях да извадя оттам едно златистожълто куче.

— Искаш да боядисаш кучето ми в жълто!… — извика госпожа Гривоа и ужасно разярена слезе от каретата, прегърна нежно Господин и измери дядо Лорио със смразяващ поглед.

— Госпожо, казах ви, че Франциска още не се е върнала — викна портиерът, като видя, че господарката на кучето тръгва към тъмните стълби.

— Добре, ще я почакам — отвърна студено госпожа Гривоа. — На кой етаж живее?

— На четвъртия — отговори дядо Лорио, прибра се в работилничката си и усмихнато си рече: — Надявам се, че едрият пес на Дагоберт ще се ядоса, ще сграбчи за врата тази мастия и тъпкано ще й го върне.

Госпожа Гривоа с мъка се изкачи по стръмното стълбище, като си отдъхваше на всяко стъпало и се оглеждаше наоколо с истинско отвращение. Най-сетне стигна до четвъртия етаж и се поспря пред вратата на бедната стаичка, в която бяха двете сестри и Гърбавото. Младата шивачка събираше вещите, които трябваше да отнесе в заложната къща. Роз и Бланш бяха много радостни и малко поуспокоени за бъдещето си, защото Гърбавото им бе казала, че щом умеят да шият с усилен труд ще могат да припечелват осем франка седмично — дребна сума, която поне ще бъде от помощ за семейството.

Госпожа Гривоа дойде у Франциска Балдуин да осъществи новото решение на абат д’Егрини и княгиня Сен-Дизие. Те сметнаха, че ще бъде по-добре да изпратят Гривоа, на която сляпо вярваха, да вземе децата от Франциска. А на жената на Дагоберт съобщиха чрез изповедника и да предаде момичетата не на прислужницата му, а на една госпожа, която ще се яви от негово име и ще ги отведе в манастира.

Вярната прислужница на княгиня Сен-Дизие почука на вратата, влезе и попита за Франциска Балдуин.

— Няма я, госпожо — срамежливо отвърна Гърбавото, доста изненадана от това посещение и с наведени очи пред погледа на жената.

— Тогава ще я почакам, защото трябва да й кажа много важни неща — отговори госпожа Гривоа и разгледа с любопитство двете сирачета. След това седна, макар и с известна погнуса, върху вехтото кресло на Франциска. Като реши, че няма нищо страшно за Господин, тя го пусна на пода. Но в същия миг над креслото се чу глухо ръмжене, госпожа Гривоа подскочи, кучето й изскимтя ужасено и, цялото разтреперано от страх и гняв, се втурна към господарката си.

— Тук има куче!? — извика госпожата и бързо грабна Господин.

Сърдитко сякаш пожела сам да отговори на въпроса, бавно се надигна зад креслото, показа се и започна да се прозява и протяга. При вида на якото животно и на страшните му остри зъби, госпожа Гривоа изпищя от страх. Злото кученце отначало цялото се тресеше, гледайки Сърдитко, но щом се намери в безопасните прегръдки на господарката си, започна нахално да ръмжи и да хвърля гневни погледи към сибирския пес. Достойният другар на покойния Смешльо му отвърна с презрителна прозявка, след това подуши спокойно дрехите на госпожа Гривоа, обърна се гърбом към Господин и се настани в краката на Роз и Бланш, като втренчи в тях големите си умни очи, сякаш предчувствуваше, че се намират в опасност.

— Изпъдете това куче оттук — заповяда госпожа Гривоа, — то дразни моето и може да му стори някакво зло.

— Бъдете спокойна, госпожо — каза Роз през смях. — Сърдитко не е лош, когато не го закачат.

— Все едно — извика госпожата, — злото винаги може да се случи. Само като погледна това грамадно куче с вълча глава и ужасните му зъби, изтръпвам при мисълта какво може да направи. Казвам ви, изпъдете го навън…

Тези произнесени с яд думи не прозвучаха добре на Сърдитко, той обърна глава към непознатата жена, озъби й се и изръмжа.

— Тихо, Сърдитко — каза строго Бланш.

В този момент в стаята влезе един човек и отвлече вниманието от неприятната за момичетата ситуация. В ръката му имаше писмо.

— Какво обичате, господине? — попита Гърбавото.

— Това писмо е много важно. Даде ми го един добър човек — мъжът на госпожата, която живее тук. Портиерът ми каза, че мога да се кача, въпреки че нея я няма.

— Писмо от Дагоберт — развикаха се радостно Роз и Бланш. — Ще си дойде ли скоро? Къде е сега?

— Не зная как се казва. Той е стар войник с побелели мустаци и се намира наблизо в бюрото на Шартър.

— Той е! — извика Бланш. — Дайте писмото.

Непознатият го подаде и момичето веднага го отвори.

Госпожа Гривоа остана като поразена от гръм. Тя знаеше, че нарочно бяха отдалечили Дагоберт, за да може отец Дюбоа да въздействува в безопасност на Франциска. Всичко се бе наредило, тя се съгласи да изпрати момичетата в манастир и в същото време войникът, за когото мислеха, че отсъствува от Париж за два-три дни, пристига. И така, с ненадейното му завръщане се проваляше постигнатото с толкова труд, тъкмо когато трябваше да вкусят плодовете му.

— Ах, боже мой — възкликна Роз, след като прочете писмото. — Какво нещастие!

— Какво има, сестрице? — попита Бланш.

— Вчера, посред пътя от Шартър, Дагоберт забелязал, че е изгубил кесията си. Не можал да продължи и чакал жена си да му изпрати пари за пощенска кола в бюрото, където сега се намира.

— Така е — рече непознатият, — защото той ми каза да бързам, иначе е загубен.

— А вкъщи няма нищо, нищо… — простена Бланш. — Боже мой, какво да правим сега?

Тези думи накараха госпожа Гривоа да се обнадежди за малко, но Гърбавото разби надеждите й като посочи вързопа, който подреждаше, рече:

— Успокойте се, госпожици… Ще има пари. Заложната къща, в която ще отнеса това, не е далеч. Ще взема парите и веднага ще ида при Дагоберт. Най-много след час и той ще бъде тук.

— Права си, Гърбаво — каза Роз. — Колко си добра! За всичко се сещаш…

— Вземи писмото — продължи Бланш. — Адресът е там.

— Благодаря, госпожице — усмихна се Гърбавото. После се обърна към непознатия: — Върнете се при човека, който ви е изпратил и му кажете, че скоро ще дойда при него.

„Проклето гърбаво момиче — мислеше си госпожа Гривоа, побесняла от яд, — за всичко се сеща. Ако не беше тя, щяхме да предотвратим ненадейното връщане на онзи негодник. Какво ще правим сега? Тези ужасни момичета няма да тръгнат с мен, докато не дойде жената на войника. Ако ги накарам да тръгнат преди това, те могат изобщо да откажат и тогава всичко ще се провали. Господи, какво да правя сега?“

— Бъдете спокойна, госпожице — каза на излизане непознатият, — веднага ще отида да успокоя добрия старец и ще му съобщя, че няма да чака дълго в бюрото.

Докато Гърбавото се занимаваше с вързопа и подреждаше чашата и сребърните прибори, госпожа Гривоа мислеше трескаво. Внезапно я осени някаква идея. Мрачното й, ядосано и неспокойно от известно време лице изведнъж просветна. Тя стана с Господин под мишница и каза на момичетата:

— Тъй като госпожа Франциска още не се е върнала, аз ще отскоча за малко до една позната, която живее наблизо, и скоро ще се върна. Предайте й, моля ви.

Госпожа Гривоа напусна стаята малко след Гърбавото.

V глава
Външността

Преди да излезе от къщата, Гърбавото се отби в стаята си и с малко тъга добави към натежалия вързоп една ленена завивка — единственото нещо, което имаше и което я пазеше донякъде от студа в ледената й стая.

Миналата вечер, под бремето на грижите за участта на Агрикол, момичето не можа да работи. Мъките на очакването, надеждата и тревогата не я напускаха. Сега и денят щеше да се изниже, а трябваше да се живее. Непредвидените трудности, които смазват дори способността на бедняка да работи, са двойно по-страшни. Те парализират силите му и заедно с безделието, наложено от скръбта, идват оскъдицата и сиромашията. Но Гърбавото — този съвършен и поучителен пример за евангелски дълг, можеше още да бъде полезна и намираше сили за това. Понякога най-слабите, най-немощните същества са надарени с огромна душевна сила. Сякаш в тези физически ощетени същества духът властвува над тялото и му вдъхва допълнителен живот.

Гърбавото цели двадесет и четири часа не беше нито яла, нито спала и мръзна през цялата нощ. На сутринта се почувствува страшно уморена, след като обиколи цял Париж през сняг и киша, докато стигне на улица „Вавилонска“. Но силите й още не бяха изчерпани, защото такова е могъществото на доброто сърце.

Гърбавото стигна до края на „Сен-Мари“.

След последните размирици на улица „Des Prouvaires“, в тази оживена част бяха струпани повече полицаи и агенти от обикновено.

Макар да се огъваше под тежестта на вързопа, младата шивачка почти тичаше по улицата. Когато минаваше покрай един агент чу, че зад нея издрънчаха две петфранкови монети, които една дебела, облечена в черно жена хвърли зад гърба й. В същото време жената показа на агента монетите, пошушна му нещо и посочи Гърбавото. След това дебелата жена изчезна по посока на улица „Brise-Miche“.

Градският агент се изненада от думите на госпожа Гривоа (защото това беше тя), взе парите, спусна се след Гърбавото и извика:

— Ей! Ти! Стой… Спри…

Виковете привлякоха вниманието на мнозина, а по тези места на града тълпата се събираше за секунди.

Гърбавото се досети, че агентът вика след нея, разбърза се още повече и като мислеше как по-скоро да се добере до заложната къща, се запровира между хората, стараейки се да не докосне никого, защото много се боеше от грубите и жестоки подигравки, които често трябваше да преглъща заради недъга си. Доста хора се втурнаха след нея и изведнъж една силна ръка легна на рамото й.

Това беше ръката на агента, придружен от един полицай, който веднага се притече на врявата. Гърбавото се обърна изплашена и се намери заобиколена от онази мръсна, ленива, дрипава, просташка и подивяла от невежество и беднотия паплач, която непрестанно се тълпеше по улиците. В такава сбирщина никога няма да забележите занаятчия, защото по това време трудолюбивите хора работят.

— Ей, не чуваш ли, че те викат? — каза полицаят и така стисна Гърбавото за ръката, че то изпусна вързопа.

Клетото момиче се огледа плахо наоколо и като видя, че всички тези обидни, присмехулни и лукави погледи са вперени в нея и че по разкривените от поквара лица са изписани цинизъм и грубост, пребледня като мъртвец и се разтрепери.

Разбира се, полицаят се държеше грубо. Но как иначе можеше да разговаря с едно бедно, грозно, бледо, изплашено момиче, чието лице беше неузнаваемо от страх и скръб. То беше по-дрипаво и от най-дрипавите, носеше в студа скъсана басмяна рокличка, опръскана с кал и мокра от кишата. Затова полицаят, воден от неизменния закон за външността, според който тя винаги е подозрителна, започна строго:

— Почакай малко… Къде си се разбързала така? Парите ти паднаха, а ти не се навеждаш да ги вземеш.

— Да не би да ги криеш в гърбицата? — каза с хрипкав глас един кибритопродавач, който имаше гнусен и отвратителен вид на преждевременно развратен човек.

Подигравката предизвика смях, викове и дюдюкания, които окончателно смутиха и уплашиха Гърбавото. Тя едва събра сили да отговори с тих глас на полицая, който й показваше двете петфранкови монети:

— Господине, тези пари не са мои.

— Лъжеш — каза агентът и направи крачка към нея. — Една почтена госпожа видя, че паднаха от теб…

— Уверявам ви, господине, че не са мои — отвърна Гърбавото и още повече се разтрепера.

— Аз пък ти казвам, че лъжеш — повтори агентът. — Госпожата, която видя дивашкото ти престъпно лице, те показа и ми рече: „Вижте гърбавото момиче, което тича с един вързоп. Тези пари паднаха от него, а то не си ги взе. Тази работа не е чиста“.

— Господине — намеси се отново човекът с хрипкавия глас, — не й вярвайте. Опипайте гърбицата й, там крие всичко. Сигурен съм, че там е скрила ботуши, пелерина, чадър и чаровник. Преди малко чух, че часовникът бие в гърба й.

И веднага се разнесоха нови гласове, викове и дюдюкания, защото тази ужасна тълпа почти винаги беше безмилостна и жестока към страдащите и онеправданите. Множеството се разрастваше, отвсякъде се носеха крясъци, подсвирквания и неприлични подигравки.

— Пусни ме да видя, безплатно е.

— Не ме бутай, платил съм си за мястото.

— Качете Гърбавото нависоко, та да го видим всички.

— Прегазиха ми краката. Язък за париците ми.

— Покажете я или върнете парите на хората!

— Искам си парите.

— Дайте ни парите.

— Ще пукна, но ще я видя!

Нещастното момиче с остър ум, добро сърце, благородна душа, срамежлив и деликатен характер беше принудено да слуша всички тези простащини и хули. Тя стоеше сама сред тълпата, притисната от агента и полицая. Но въпреки всичко, младата шивачка все още не осъзнаваше в какво я обвиняват. Но скоро разбра, защото агентът взе вързопа, който тя бе вдигнала от земята и държеше в разтрепераните си ръце, и грубо й рече:

— Какво има вътре?

— Има…, господине…, аз отивам… — от страх нещастницата загуби ума и дума.

— Това ли е всичко, което можеш да отговориш? — попита агентът. — Не е убедително. Хайде, развързвай бързо вързопа. Да я претърсим.

Полицаят и агентът грабнаха вързопа, разтвориха го, разровиха нещата и занареждаха:

— Я виж ти! Чаршафи, сребърни прибори, сребърна чаша, шал, ленена завивка… Добра плячка си пипнала. Облечена си като просякиня, а имаш сребърни неща… Твои ли са?

— Не, господине — отвърна Гърбавото, чувствувайки, че силите я напускат, — но…

— Ах, проклето гърбаво момиче, крадеш неща, които тежат повече от самата теб!

— Аз да крада! — извика Гърбавото и плесна с ръце, защото едва сега разбра всичко. — Аз да крада!

— Стражата… Стражата идва! — извикаха няколко гласа.

Нови викове, подсвирквания и подигравки се разнесоха из тълпата. В това време двама войника и отговорникът им едва си проправяха път през тълпата, сред която лъщяха само щиковете на пушките им.

Един човек се отправи към близкия участък да помоли за помощ при разгонването на скупченото множество.

— Ето стражата. Тръгвай към участъка! — каза полицаят и хвана Гърбавото за ръката.

— Господине — простена клетото момиче, давейки се от плач, и коленичи на улицата, — имайте милост. Ще ви разкажа всичко.

— Ще разказваш в участъка. Тръгвай!

— Аз не съм крадла, господине — извика Гърбавото сърцераздирателно, — смилете се над мен. Не ме повеждайте пред толкова хора като престъпник. Милост, милост!

— Казах ти, ще се разберем в участъка. Улицата е задръстена от тълпата. Хайде, тръгвай! — и той хвана момичето за двете ръце и я изправи на крака.

В това време войниците и офицерът успяха да се проврат през блъсканицата и се добраха до агента.

— Войнико — каза той, — отведи това момиче в участъка. Аз съм полицейски агент.

— Милост, господа! — разплака се Гърбавото. — Не ме отвеждайте, докато не ви разкажа всичко. Аз не съм крадла. Господи! Никога не съм крала… Всичко ще ви разкажа. Само исках да извърша една услуга на един добър човек. Нека ви разкажа…

— Казах ти, ще разказваш в участъка. Щом не искаш да вървиш, ще те завлекат до там — каза агентът.

Тази отвратителна сцена не се поддава на описание.

Войниците повлякоха нещастното, слабо, отпаднало и уплашено момиче. На всяка стъпка краката му се огъваха. Агентът и полицаят трябваше да го придържат, за да не падне и то прие подкрепата им. Тогава тълпата отново започна да вика и дюдюка. Клетницата вървеше между двама мъже и приличаше на Христос, понесъл кръста си към Голгота. Под надвисналото небе, сред калната улица, над която стърчаха черни високи къщи, ужасният мравуняк на тълпата напомняше за най-страшните капричоси на Гоя и Калот: дрипави деца, пияни жени, мъже със зловещи и разкривени лица се блъскаха, препъваха, удряха, тъпчеха и с крясъци и хули вървяха след почти бездиханната, невинна жертва на низка клевета.

Да, на клеветата! Човек настръхва, като си помисли, че такива арести в резултат на груба грешка често се извършват без каквото и да е друго основание, а само по едно недоказано подозрение, което внушава сиромашията, или без каквато и да е друга причина, освен несправедливото набедяване. Винаги ще си спомняме за едно момиче, което неоснователно беше обвинено в позорна търговия, но успя да избяга от полицаите, влезе в една къща и, побъркано от отчаяние, скочи от прозореца на последния етаж и се преби…

След отвратителната клевета, на която Гърбавото стана жертва, госпожа Гривоа бързо се върна на улица „Brise-Miche“. Изкачи се на четвъртия етаж, отвори вратата на стаята на Франциска и — какво да види? Дагоберт седеше при жена си и при двете сирачета…

VI глава
Манастирът

Нека обясним с няколко думи присъствието на Дагоберт. Лицето му излъчваше такава войнишка искреност, че управителят на бюрото за пощенски коли се задоволи само с честната му дума, че ще се върне да плати. Но войникът упорито отказваше да си тръгне, докато не получи отговор на писмото си до жена му. И когато куриерът се върна и съобщи, че ще донесат парите, Дагоберт сметна, че честолюбието му е опазено и побърза да се прибере вкъщи.

Можем да си представим смайването на госпожа Гривоа, когато влезе в стаята и завари Дагоберт при жена си и сирачетата. Тя лесно го разпозна по описанието, което й бяха направили.

Франциска също се притесни, като видя госпожа Гривоа. Роз и Бланш й бяха съобщили, че в нейно отсъствие е идвала една жена по много важна работа. От друга страна, изповедникът й бе казал, че ще дойде някаква госпожа да отведе Роз и Бланш в манастира, затова тя изобщо не се съмняваше, че това е същата жена. Тя бе решила да се вслуша в съветите на отец Дюбоа, но се боеше да не би госпожа Гривоа да каже нещо и с това да отвори очите на Дагоберт. Тогава всякаква надежда беше изгубена, сирачетата щяха да останат невежи и в смъртен грях, а тя се смяташе отговорна за това.

Щом прислужницата на княгиня Сен-Дизие влезе, Дагоберт, който държеше ръцете на Роз и Бланш, стана прав и погледна въпросително Франциска.

Този миг беше решаващ. Но госпожа Гривоа се възползува от примерите на господарката си и веднага реши как да постъпи. Тъй като се запъхтя, докато изкачваше бързешком четирите етажа след гнусното оклеветяване на Гърбавото, и се смути, когато неочаквано видя Дагоберт, тя се възползува от това състояние и след кратко мълчание, по време на което потисна смущението си и дойде на себе си, развълнувана и натъжена извика с променен глас:

— Ах, госпожо, присъствувах на едно голямо нещастие. Простете вълнението ми, но вярвайте, толкова се притесних.

— Боже мой, какво се е случило? — попита с разтреперан глас Франциска, която все се боеше да не би госпожа Гривоа да се издаде с нещо.

— Преди малко дойдох да поговорим за една важна работа. Докато ви чаках, едно младо гърбаво момиче събираше във вързоп разни неща…

— Да — каза Франциска, — това е Гърбавото — чудесно и добро момиче…

— Не се съмнявам, госпожо. Но ето какво се случи. Като видях, че не се връщате, реших да отскоча до едно място, слязох долу, стигнах до улица „Сен-Мари“ и… Ах, госпожо…

— И какво стана? — попита Дагоберт.

— Видях, че се събират хора, попитах и ми казаха, че един агент е задържал някакво момиче за кражба, защото я заловил с вързоп, в който имало разни неща, а те явно не били нейни. Доближих тълпата и какво да видя? Младата шивачка, която преди малко беше тук…

— Ах, горкото момиче! — извика Франциска, пребледня и плесна с ръце от ужас. — Какво нещастие!

— Я ми кажи — обърна се Дагоберт към жена си, — какъв беше този вързоп?

— Добре, ще ти кажа. Трябваха ми пари и помолих Гърбавото да занесе в заложната къща някои неща, от които нямаме нужда…

— И те са помислили, че ги е откраднала! — възкликна Дагоберт. — Та тя е най-честното момиче на света. Ужасно! Но, госпожо, вие трябваше да се застъпите за нея, да кажете, че я познавате.

— Опитах се да го направя, господине, но не ме послушаха. Тълпата буйстваше. Дойде стража и я отведе…

— Тя е толкова чувствителна и срамежлива, че може да умре от това — извика Франциска.

— Ах, Боже мой, горкото гърбаво момиче. Толкова е кротко и услужливо — казаха Роз и Бланш и сълзите им закапаха.

— Тъй като не можах да й помогна — продължи госпожа Гривоа — побързах да дойда тук и да ви съобщя за грешката, която може да се поправи. Но ще трябва веднага да отидете и да спасите момичето.

След тези думи Дагоберт грабна шапката си и рече сопнато на госпожа Гривоа:

— За Бога, госпожо, трябваше веднага да ни кажете всичко. Знаете ли къде се намира нещастницата?

— Не зная, господине. Но и досега на улицата има толкова хора и такава врява, че ако имате добрината да отидете и незабавно да попитате, може би ще ви кажат.

— За каква добрина ми говорите, госпожо, това е мой дълг. Горкото момиче — каза Дагоберт, — да го арестуват като крадла. Отвратително нещо! Ще отида при пристава в участъка или в ареста, все някъде ще го намеря и ще го доведа тук — и Дагоберт бързо излезе.

Франциска се успокои за Гърбавото и благодари на Бога, че това обстоятелство отдалечи мъжа й, чието присъствие я поставяше в ужасно положение.

Преди да се качи горе, госпожа Гривоа бе оставила Господин в каретата. Времето й беше скъпо. Тя подаде на Франциска писмото от отец Дюбоа, погледна я красноречиво и рече:

— Госпожо, от това писмо ще разберете каква е целта на посещението ми, която не можех да ви обясня до този момент. Щастлива съм да се запозная с тези две хубави госпожици.

Роз и Бланш се спогледаха смаяни.

Франциска взе писмото разтреперана. За да потисне и последните угризения на съвестта си, клетата жена трябваше непрекъснато да слуша настоятелните, дори заплашителни наставления на изповедника си, защото изтръпваше, като си помислеше за страшния гняв на Дагоберт. Беше толкова объркана, че не знаеше как да съобщи на момичетата да тръгнат с тази госпожа.

Госпожа Гривоа схвана колебанията й, смигна й заговорнически и докато Франциска четеше писмото, каза на Роз:

— Колко щастлива ще бъде вашата роднина, когато ви види, драга госпожице!

— Нашата роднина ли? — попита Роз учудена.

— Разбира се. Тя научи, че сте пристигнали, но тъй като е много обезсилена от дългата болест, днес не можа да дойде сама, а ме изпрати да ви взема и да ви заведа при нея. За нещастие — добави госпожа Гривоа, щом забеляза, че двете сестри се разтревожиха, — не ще можете да останете при нея дълго и след един час ще се върнете тук. Но утре или вдругиден тя вече ще може да излиза и ще дойде да се споразумее с госпожата и с мъжа й, за да ви вземе у дома си, защото ще й бъде много мъчно да сте в тежест на хора, които са били толкова добри към вас.

Последните думи на госпожа Гривоа направиха много добро впечатление на двете сестри, тъй като премахваха страха им, че занапред ще бъдат в товар за семейството на Дагоберт. Караха ги да напуснат къщата на „Brise-Miche“ веднага, без съгласието на приятеля им, и те естествено се двоумяха. Но госпожа Гривоа им каза, че ще останат там само един час. Те изобщо не се усъмниха и Роз каза на Франциска:

— Може да отидем при нашата роднина, без да изчакаме Дагоберт, нали, госпожо?

— Разбира се — каза Франциска с тих глас, — скоро ще се върнете.

— Сега ще помоля госпожиците да тръгнат с мен колкото се може по-бързо, защото ми се иска да ги доведа пак преди пладне.

— Готови сме, госпожо — каза Роз.

— Тогава, госпожици, целунете втората си майка и вървете, — каза госпожа Гривоа, като скриваше с мъка тревогата си и трепереше да не би Дагоберт да се върне.

Роз и Бланш целунаха Франциска. Тя прегърна сърдечно двете невинни души и едва сдържа сълзите си, макар да постъпваше с дълбоката увереност, че се грижи за тяхното спасение.

— Хайде, госпожици — рече госпожа Гривоа мило, — побързайте. Извинете ме за нетърпението, но го правя в името на вашата роднина.

Двете сестри, хванати за ръка, излязоха от стаята и тръгнаха след госпожа Гривоа по стълбите. След тях пое и Сърдитко, който кротичко ги следваше, защото това разумно животно никога не се отделяше от тях, когато Дагоберт го нямаше. Вярната прислужница на госпожа Сен-Дизие от предпазливост бе поръчала на файтонджията да чака встрани от улица „Brise-Miche“, на площадчето пред манастира. След малко сирачетата и тяхната водачка стигнаха до каретата.

— Ах, госпожо — каза файтонджията и отвори вратичката, — прощавайте, но кучето ви е много лошо. Откакто сте го оставили, квичи като побъркано, сякаш иска всичко да изяде.

И наистина, Господин, който мразеше самотата, издаваше ужасни звуци.

— Тихо, Господин, ето ме — каза госпожа Гривоа и се обърна към двете сестри: — Качвайте се, госпожици.

Роз и Бланш се качиха.

Преди да влезе в каретата, госпожа Гривоа пошушна на файтонджията името на манастира „Света Богородица“ и му даде куп други нареждания. В това време кучето й, което изръмжа още при качването на двете сестри, сега изведнъж се разлая като побесняло…

Причината за гнева му беше ясна: в каретата с един скок се бе метнал и Сърдитко, когото до този момент никой не бе забелязал. Ядосано от нахалството му, кучето на госпожата забрави за благоприличието, и обзето от гняв и злоба се хвърли върху муцуната на Сърдитко и го ухапа. Разяреното от болка смело сибирско куче се метна върху Господин, сграбчи го за шията с яката си челюст и с две стисвания го удуши. Господин изхърка два пъти и се отпусна бездиханен върху тлъстия си търбух. Всичко това стана само за миг и уплашените Роз и Бланш едва успяха да извикат:

— Тук, Сърдитко!

— Ах, пресвети боже! — извика госпожа Гривоа. — Как попадна тук това чудовище. Ще ухапе Господин. Госпожици, изпъдете го, кажете му да слезе, не можем да го водим с нас…

Младите момичета още не знаеха какво е извършил Сърдитко и че Господин лежи мъртъв под седалката, но чувстваха, че не е прилично да бъдат придружени от това куче, побутнаха го леко с крака и му казаха ядосано:

— Хайде, Сърдитко, слизай…

Отначало кучето не искаше да ги послуша. То погледна с тъжни, молещи очи сирачетата, сякаш ги обвиняваше, че отпращат единствения си закрилник. Но след повторната строга заповед на Бланш, Сърдитко слезе от каретата с подвита опашка, сякаш осъзнаваше, че е попрекалил в яростта си към Господин.

Бързайки час по-скоро да се махне оттук, Госпожа Гривоа скочи в каретата. Файтонджията затвори вратичката и седна на мястото си. Каретата потегли, а госпожата предпазливо спусна завеските, да не би случайно Дагоберт да ги зърне. Щом приключи с предохранителните мерки, тя се сети за Господин, когото страстно обичаше с онази дълбока и прекомерна привързаност, която понякога злите хора изпитват към животните, съсредоточавайки по този начин цялата любов, дадена им от Бога за хората. С една дума, госпожа Гривоа обожаваше това навъсено, страхливо и зло куче, може би заради сходството на неговите пороци със собствените й. От шест години насам привързаността й към Господин нарастваше все повече и повече с течение на времето.

Разказваме за тези незначителни на пръв поглед неща, защото искаме да подскажем на читателя какви бяха отчаянието, яростта и беса на тази жена, когато видя, че кучето й е мъртво. Отчаяние, бяс и ярост, на чиито жестоки последствия бяха подложени сирачетата.

Каретата се движеше бързо. Госпожа Гривоа седеше отпред. Тя повика Господин, но той имаше основателна причина да не отговори.

— Виж го ти — каза закачливо госпожа Гривоа, — сърди ми се и не ми отговаря. Да не би да съм виновна, че онова голямо грозно куче се вмъкна в каретата. Какво ще кажете, госпожици? Хайде, ела веднага да ме целунеш и да се сдобрим, упорито животинче!

Господин продължаваше да мълчи.

Роз и Бланш се спогледаха разтревожени. Те познаваха грубостта на Сърдитко, но и през ум не им минаваше, че е стигнал чак дотам.

Не толкова разтревожена, колкото изненадана, че кучето не отговаря на нежните й подвиквания, госпожа Гривоа се наведе да го измъкне изпод седалката, където мислеше, че се е свряло от обида. Тя напипа един крак, задърпа го нетърпеливо и полусърдито, полу на шега рече:

— Не се дръж така, добричкото ми. Какво ще си помислят за теб симпатичните госпожици?

След това повдигна кучето, изненадана от некоординираните му движения, но когато го сложи на коленете си и видя, че е вдървено, я обзе ужас:

— Получило е удар! — извика тя. — Много ядеше, горкичкото. Сигурна бях, че ще му се случи нещо — после се обърна към файтонджията: — Спри, спри! — изкрещя тя, без да знае, че той не може да я чуе. Сетне повдигна главата на Господин мислейки, че животното просто е припаднало, и с ужас забеляза дълбоките кървави следи от пет-шест зъба, които не оставяха никакви съмнения относно причината за плачевната кончина на кучето. Тя изпадна в отчаяние и се развика: — Умряло е… Умряло е! Изстинало е вече! Ах, боже мой, то е мъртво! — и се разплака.

Зловещи са сълзите на злия човек… За да заплаче едно покварено създание, то наистина трябва да е заслепено от скръб. Но такъв човек страданието не облекчава душата му, а я залива с отровата на гнева. И след безполезните сълзи господарката на Господин се отдаде на гняв и омраза срещу всичко и най-вече срещу момичетата, които бяха станали неволна причина за смъртта на кучето й. Върху строгото й лице се изписаха такава злоба и ненавист, че Роз и Бланш се изплашиха от озверелия му израз. Тя ги изгледа кръвнишки и им рече с променен глас:

— Вашето куче го уби, но…

— Извинете, госпожо, но ние не сме виновни! — извика Роз.

— Вашето куче първо ухапа Сърдитко — каза плахо Бланш.

Страхът, изписан по лицата на сирачетата, стресна госпожа Гривоа. Тя се досети какви лоши последствия може да има неблагоразумният й гняв. Не биваше да си отмъщава сега, трябваше да се въздържи, за да не събуди недоверие в дъщерите на маршал Симон. Но за да не смени внезапно състоянието си, тя продължи да хвърля гневни погледи към момичетата. После ядът й видимо започна да намалява и бе заместен от горчива скръб. Накрая госпожа Гривоа закри лицето си с ръце, въздъхна тежко и се престори, че плаче.

— Горката жена — каза Роз на Бланш, — плаче. Сигурно е обичала кучето си, както ние обичаме Сърдитко…

— Да — отвърна Бланш. — И ние много плакахме, когато умря нашият стар Смешльо…

След малко госпожа Гривоа повдигна глава, избърса очи и каза нажалено:

— Извинете, госпожици. От отчаяние и скръб не можах да се въздържа. Толкова обичах това клето кученце. От шест години насам не съм се разделяла с него.

— Много ни е мъчно, госпожо, че ви сполетя такова нещастие — поде Роза. — Но най-много съжаляваме, че злото не може да се поправи…

— Преди малко казах на сестра си, че ни е най-мъчно за вас. И ние имахме един стар кон, който ни доведе от Сибир и за когото много плакахме.

— Да забравим това, скъпи госпожици. Аз съм виновна, не трябваше да го вземам със себе си… Но то много тъгуваше, когато го оставях само. Вие ме разбирате. Когато човек има добро сърце, той жали и хората, и животните. Затова ви моля да простите невъздържаността ми.

— Не мислете повече за това, госпожо. Мъчно ни е, като ви гледаме толкова отчаяна.

— Ще ми мине, скъпи госпожици, ще ми мине. А радостта на вашата роднина от срещата с вас, ще ме утеши. Тя ще бъде толкова щастлива! Вие сте толкова хубави! А тази изумителна прилика ви прави още по-мили.

— Ласкаете ни, госпожо.

— Съвсем не. Сигурна съм, че характерът ви не се отличава от нежните ви личица и че си приличате и по нрав.

— Това е естествено, госпожо — каза Роз. — Откакто сме се родили, не сме се делили нито за миг и денем, и нощем. Затова и характерът ни е еднакъв.

— Така ли, скъпи госпожици, никога ли не сте се разделяли?

— Никога, госпожо.

Двете сестри си стиснаха ръцете и си размениха по една признателна усмивка.

— Колко ли нещастни бихте били, ако ви разделят?

— О, това е невъзможно, госпожо — каза Роз усмихната.

— Защо да е невъзможно?

— На кой ще му даде сърце да ни раздели?

— Разбира се, госпожици, би трябвало да е много коравосърдечен.

— Не, госпожо — каза Бланш, — дори и най-лошите хора не биха посмели да ни разделят.

— Би било добре, скъпи госпожици. Но защо мислите така?

— Защото много ще ни наскърбят.

— Защото ще умрем от тази раздяла…

— Горките дечица…

— Преди три месеца ни арестуваха. Управителят на затвора беше много строг човек, но когато ни видя, каза: „Да разделиш тези две деца, означава да ги убиеш…“ И така останахме заедно и бяхме щастливи, доколкото може да бъдеш щастлив в затвора.

— Това показва, че вие имате добри сърца и че онзи, който е усетил щастието ви да бъдете заедно, също има добро сърце.

Каретата спря. Файтонджията извика:

— Отворете вратата!

— Ето, че пристигнахме при вашата роднина — каза госпожа Гривоа.

Двете крила на портата се отвориха и каретата се заклатушка по пясъка на един двор. Госпожа Гривоа повдигна завеската и видя широко оградено място, препречено по дължина от една висока стена, в средата на която се издигаше във вид на арка козирка, положена върху гипсови колони. Под козирката имаше малка врата. Зад стената се виждаше покривът и фронтонът на голяма сграда от дялан камък. В сравнение с къщата на „Brise-Miche“, тя приличаше на дворец. Затова Бланш каза учудено на госпожа Гривоа:

— Боже мой, каква красива къща!

— Това е нищо. Ще видите какво представлява вътре.

Файтонджията отвори вратичката на каретата. Как се ядоса госпожа Гривоа и колко се изненадаха момичетата, когато видяха Сърдитко. Той бе тичал след каретата с щръкнали уши и развята опашка. Кучето стоеше, сякаш бе забравило за престъпленията си и чакаше похвала за неотстъпната вярност.

— Как! — извика госпожата, обзета от нов пристъп на скръб и ярост. — Това отвратително животно е вървяло след нас.

— Добро куче, госпожо — отвърна файтонджията. — Не изостана от конете ми, сякаш е научено на това. Яко е, с двама души може да се пребори. Я, какви гърди има!

Господарката на покойния Господин, вбесена от неуместните хвалби, с които файтонджията обсипваше Сърдитко, каза на сирачетата:

— Ей сега ще ви заведа при роднината ви. Почакайте малко в каретата — и тя отиде до вратичката и позвъни.

Показа се някаква жена в калугерски дрехи, на която госпожа Гривоа съобщи:

— Водя ви двете момичета. Според заповедта на отец д’Егрини и на княгинята, те веднага трябва да бъдат разделени, занапред ги настанете в отделни килии и ги дръжте много строго. Чухте ли, сестро? Много строго, в отделни килии и на диета за непокаяните.

— Ще кажа на настоятелката и тя ще изпълни всичко — каза калугерката и се поклони.

— Идвате ли, скъпи госпожици? — подвикна госпожа Гривоа на двете момичета, които тайно помилваха Сърдитко от благодарност за верността му, която много ги трогна. — Ще ви заведа при вашата роднина и след половин час ще дойда да ви взема. Файтонджия, задръж кучето.

На слизане от каретата Роз и Бланш се загледаха в Сърдитко и не видяха калугерката, която, впрочем, наполовина бе скрита зад вратата. Забелязаха я едва когато тя ги хвана за ръце. Те прекрачиха прага и вратата след тях се затвори.

Когато госпожа Гривоа се убеди, че сирачетата се намират зад стените на манастира, каза на файтонджията да излезе от двора и да я чака пред външната порта. Той я послуша.

Сърдитко хукна след Роз и Бланш към малката градинска вратичка. Тогава госпожа Гривоа каза на един висок човек, който пазеше външната порта:

— Никола, ще ти дам десет франка, ако убиеш онова куче пред мен…

Никола повдигна глава, огледа широките гърди на едрото куче и отвърна:

— Не е лесна работа да се убие такова голямо куче, госпожо.

— Двадесет франка ще ти дам… Но пред очите ми…

— Ще трябва пушка, а аз имам само един железен прът.

— Достатъчен е. С един удар ще го свалиш.

— Ще опитам, госпожо, но не ми се вярва да успея…

И Никола отиде да вземе пръта.

— Ех, да имах сила! — изсъска госпожа Гривоа.

Портиерът се върна с оръжието си в ръка и се доближи дебнешком до Сърдитко, който още стоеше пред вратата.

— Ела тук, куче, ела тук — каза Никола, като потупваше коленете си с лявата ръка, а дясната държеше зад гърба си.

Сърдитко стана, огледа внимателно Никола, сетне по походката на портиера се досети, че му крои нещо лошо и с един скок се отдалечи. Заобиколи неприятеля си, видя каква е работата и се отдръпна настрана.

— Усети ме — каза Никола, — пази се дяволът. Няма да допусне човек до себе си. Невъзможно е.

— За нищо не те бива! — каза госпожа Гривоа побесняла и хвърли пет франка на Никола. — Поне го изгони оттук.

— Това ще бъде по-лесно, отколкото да го убия, госпожо.

И наистина, Сърдитко явно разбра, че откритата борба е безполезна и затова, когато го подгониха, излезе от двора и отиде на улицата. Но щом се намери на неутрална територия, заплахите на Никола останаха без резултат — кучето се отдалечи от вратата само толкова, колкото да не го стигне прътът. А госпожа Гривоа, побесняла от ярост, отново се качи в каретата, където се намираше бездиханното тяло на Господин. С гняв и безсилие тя видя как Сърдитко ляга на няколко крачки от външната врата, която Никола затвори след безполезните си заплахи.

Сибирското куче с вродената си способност беше уверено, че ще намери пътя към улица „Brise-Miche“ и чакаше сирачетата.

И така, двете сестри попаднаха в манастира „Света Богородица“, който се намираше съвсем близо до лудницата, където бе затворена Адриана Кардовил.

Сега ще отведем читателя при жената на Дагоберт. Тя очакваше с ужасни терзания завръщането на мъжа си, който щеше да й иска обяснение за изчезването на дъщерите на маршал Симон.

VII глава
Влиянието на изповедника

Момичетата още не бяха напуснали къщата, когато Франциска коленичи и започна страстно да се моли. Дълго потисканите й сълзи бликнаха. Макар да бе искрено убедена, че с изпращането на момичетата в манастир изпълнява християнския си дълг, тя очакваше с ужас завръщането на мъжа си. Въпреки, че бе заслепена от богопочитанието си, тя знаеше, че Дагоберт ще има основание да я кори и да се ядосва. А при тези обстоятелства нещастната майка трябваше да му съобщи и за арестуването на Агрикол. Франциска се ослушваше и разтреперваше при всеки шум по стълбището. После отново коленичеше и започваше да се моли на Бога да й даде сили, та да понесе новите тежки изпитания.

Най-сетне навън се чуха стъпки. Това беше Дагоберт. Тя веднага седна, избърса очите си, взе някакво ръкоделие и се престори, че шие, но ръцете й така трепереха, че не можеше да държи иглата.

След малко вратата се отвори и Дагоберт застана на прага. Грубоватото лице на войника бе строго и натъжено. Той енергично захвърли шапката си на масата, но беше толкова замислен, че не забеляза веднага отсъствието на сирачетата.

— Горкото момиче… Ужасно нещо! — възкликна той.

— Видя ли Гърбавото? Доведе ли я? — оживи се Франциска, забравяйки за малко страха си.

— Видях я, но в какво състояние! Сърцето ти да се скъса. Исках да я взема, но ми казаха, че първо приставът трябва да дойде у нас и да… — Дагоберт огледа стаята разтревожено и попита жена си: — Къде са децата?

Студени тръпки побиха Франциска. Тя тихичко каза:

— Скъпи…, аз… — и не можа да довърши.

— Къде са Роз и Бланш? Отговаряй. И Сърдитко го няма…

— Не се ядосвай.

— Сигурно си ги пуснала с някоя съседка — каза троснато Дагоберт. — Защо не ги придружи или не ги помоли да ме почакат, щом искат да се поразходят? Разбирам ги, тук им е скучно. Но се изненадвам, че са излязли преди да научат какво е станало с Гърбавото. Това не е характерно за тях. Но защо си толкова бледа — попита войникът и се вгледа в жена си. — Какво ти е, да не си болна? — и Дагоберт хвана нежно ръката на Франциска.

Тя дълбоко се трогна от тези топли думи, наведе глава и през плач целуна ръката на мъжа си. Войникът още повече се разтревожи от горещите й сълзи и извика:

— Плачеш ли? Защо не ми отговаряш? Кажи, Франциска, какво те наскърби. Тонът ми, с който те попитах за децата ли? Не ми се сърди. Майка им ми ги повери преди да издъхне. Разбираш, че това е свято нещо. Затова бдя над тях като квачка над пиленцата си — прибави той засмяно, за да развесели Франциска.

— Имаш право да ги обичаш…

— Хайде, успокой се. Нали ме познаваш. Гласът ми е строг, но иначе не съм лош човек. Нали имаш доверие на съседката. Не е станало кой знае какво. Но занапред да не правиш такива неща преди да ме попиташ. Децата ли поискаха да се разходят със Сърдитко?

— Не, скъпи, аз…

— Как така не? Коя е съседката, на която ги повери? Къде ги заведе? Кога ще се върнат?

— Не зная — извика Франциска сподавено.

— Не знаеш ли? — вбеси се Дагоберт, но после се успокои и продължи с приятелско назидание: — Как така не знаеш? Не можа ли да им определиш час или изобщо да не ги доверяваш на никого. Сигурно много настойчиво са те молили да ги пуснеш на разходка. Но те знаят, че където и да съм, ще се върна. Как така не ме почакаха? Франциска, питам те защо не ме почакаха? Отговори ми, за бога, какво е станало! — изкрещя Дагоберт и тропна с крак.

Смелостта на Франциска се изпари. Тези непрестанни настоятелни въпроси, които в края на краищата щяха да разкрият истината, бавно я пронизваха като безброй остриета. Тя предпочете всичко да се свърши отведнъж, реши да понесе тежестта на гнева му, като смирена и покорна жена, но да остане вярна на обещанието, което клетвено даде на изповедника си пред Бога. Нямаше сили да стане, но наведе глава, отпусна двете си ръце надолу и със слаб глас каза на мъжа си:

— Прави ме каквото искаш, но не ме питай какво стана с децата. Не мога да ти отговоря.

Гръм да бе паднал върху войника, нямаше да го порази толкова силно. Той пребледня, голото му чело се обля в студена пот, втренчи обезумял поглед и остана за малко като прикован, онемял и вкаменен. После се изтръгна от вцепенението, сграбчи жена си за раменете, повдигна я като перце, изправи я пред себе си, наведе се към нея и с ужас и отчаяние извика:

— Децата!

— Милост! Милост! — задавено простена Франциска.

— Къде са децата? — повтори Дагоберт и разтърси дребното й хилаво телце, като добави с гръмовен глас: — Ще отговориш ли къде са децата?

— Убий ме или ми прости, но не мога да ти кажа — отвърна нещастницата с непоколебимото и кротко упорство, присъщо на боязливите души, когато са уверени, че постъпват правилно.

— Какво нещастие! — извика войникът. И загубил контрол от гняв, болка и отчаяние той повдигна жена си, сякаш искаше да я удари в земята и да я размаже. Но този прекрасен човек беше много добър и не можеше да се поддаде на малодушната си жестокост. След изблика на неволна ярост, Дагоберт пусна Франциска. Тя съсипана се свлече на колене, сключи ръце и по слабото мърдане на устните й се виждаше, че се моли…

Дагоберт остана за известно време като парализиран. Не можеше да събере мислите си. Случилото се беше толкова неочаквано и необяснимо, че трябваше да изчака докато се съвземе и докато окончателно се убеди, че жена му — този ангел на добротата, чийто живот беше низ от добри дела и която знаеше какво представляват децата на маршал Симон за него, е отговорила: „Не ме питай какво стана. Не мога да ти отговоря.“ Дори най-твърдият и силен човек би загубил самообладание при тези неясни и възмутителни думи. Войникът се поуспокои, погледна на нещата по-хладнокръвно и започна да разсъждава: „Само жена ми е в състояние да ми обясни тази тайна. Няма да я бия, няма да я убивам, но ще употребя всички възможни средства, за да я накарам да ми отговори. И най-важното е да не се ядосвам“. Дагоберт взе един стол, показа друг на жена си, която стоеше все така коленичила, и рече:

— Седни…

Франциска послушно се отпусна на стола.

— Слушай, жено — започна Дагоберт кротко и назидателно, като едва сдържаше нетърпението си, — ти разбираш, че тази работа не може да остане така. Знаеш, че никога няма да употребя насилие срещу теб. Преди малко се поддадох на гнева си и сега съжалявам. Бъди сигурна, че това няма да се повтори. Но аз трябва да зная къде са децата. Майка им ми ги повери. Не съм ги довел дотук от Сибир, за да ми кажеш днес: „Не ме питай, не мога да ти кажа какво ги направих“. Това не е оправдание. Представи си, че ей сега дойде маршал Симон и ми каже: „Дагоберт, децата ми!“ Какво да му отговоря? Кажи! Аз съм спокоен. Но ти се постави на мое място и ми кажи какво да отговоря на маршала?

— Уви, скъпи…

— Няма място за никакво уви! — каза войникът и избърса челото си, по което изпъкналите вени просто щяха да се пръснат. — Кажи какво да отговоря на маршала?

— Обвини мен. Всичко ще изтърпя…

— А ти какво ще му кажеш?

— Че си ги оставил на мен и си излязъл, а когато си се върнал и си попитал къде са, аз съм ти отговорила, че не мога да ти кажа какво е станало с тях.

— И мислиш ли, че маршалът ще остане доволен от тези оправдания — каза Дагоберт и стисна болезнено ръце върху коленете си.

— За беда не мога да кажа нищо друго нито на теб, нито на него… Дори да ме убият, пак не мога…

От този безсмислен разговор Дагоберт подскочи от стола. Търпението му се изчерпа, но не искаше отново да се поддава на гнева и заплахите, чието безсилие виждаше. Той стана, отвори един прозорец и подаде навън разгорещеното си чело. След като се поуспокои, направи няколко крачки из стаята и пак седна до жена си. Мокрите й от сълзи очи гледаха втренчено в разпятието и тя си мислеше, че също е натоварена с тежък кръст. Дагоберт започна отново:

— От това, което ми каза преди малко разбрах, че здравето на децата не е пострадало.

— Не, изобщо не е пострадало. Благодарение на Бога са много добре. Това е всичко, което мога да ти кажа.

— Сами ли излязоха?

— Не мога да ти кажа.

— Отведе ли ги някой?

— Уви, скъпи, напразно ме питаш. Не мога да ти отговоря.

— Ще се върнат ли?

— Не зная…

Дагоберт отново скочи и отново с невероятни усилия потисна гнева си. Направи няколко крачки из стаята и пак седна.

— Но в края на краищата ти нямаш никаква полза да криеш от мен къде са децата. Защо не ми казваш?

— Не бива.

— Струва ми се, че ако научиш нещо, което ме принуждаваш да ти кажа, ще промениш мнението си. Слушай добре. Ако децата не се намерят до 13 февруари, а ти знаеш, че времето тече бързо, ти ще ме поставиш спрямо дъщерите на маршал Симон в положението на човек, който ги е ограбил. Разбираш ли — ограбил — каза войникът с много променен глас и с отчаяние, което нарани сърцето на Франциска, добави: — А аз исках да направя всичко, което може да извърши един честен човек, за да доведа тук клетите деца. Не знаеш какво съм преживял по пътя, не знаеш какви грижи и тревоги съм имал, защото аз — войникът, натоварен с две момичета, можех да успея само със смелост и преданост. А за награда мислех, че ще мога да кажа на баща им: „Ето децата ви!“

Войникът замлъкна. След първоначалния гняв го обзе мъка и той заплака. Когато Франциска видя сълзите да капят по белите мустаци на Дагоберт, почувствува известно колебание в себе си. Но веднага се сети за клетвата, която бе дала на изповедника, каза си, че най-важното е вечното спасение на сирачетата и се обвини на ум за лукавото изкушение, за което отец Дюбоа строго щеше да я порицае. Тя попита с плах глас:

— Как така ще те обвинят, че си ограбил тези деца? Какво говориш?

— Трябва да знаеш — продължи Дагоберт, бършейки очи, — че тези момичета изтърпяха толкова умора и трудности докато дойдат от Сибир дотук, защото изключително важна причина ги застави да предприемат това. Може би става дума за голямо богатство. И ако не се явят на 13 февруари тук, в Париж, на улица „Свети Франц“, всичко е изгубено и то по моя вина, защото аз отговарям за онова, което си извършила ти.

— На 13 февруари…, на улица „Свети Франц“ — каза Франциска и учудено изгледа мъжа си. — Също като Гавриил…

— Какво казваш за Гавриил?

— Когато прибрах захвърленото дете, намерих на врата му бронзов медальон…

— Бронзов медальон! — възкликна войникът — С думите „В Париж, улица «Свети Франц», ще бъдете на 13 февруари 1832“, нали?

— Да. Откъде знаеш?

— Гавриил! — каза войникът на себе си и после добави оживено: — А той знае ли, че си намерила този медальон на шията му?

— Навремето му казах. В пелените му намерих и един свитък с документи на чужд език. Дадох ги на моя изповедник отец Дюбоа да ги разгледа. Той ми каза, че документите са много важни. След време един милостив човек на име Родин се зае с възпитанието на Гавриил и го настани в семинарията. Отец Дюбоа беше предал и документите, и медальона на господин Родин. Оттогава не е ставало дума за тях.

Щом Франциска спомена изповедника си, една мисъл осени войника. Макар изобщо да не се досещаше за машинациите около Гавриил и сирачетата, той смътно предчувствуваше, че жена му се намира под тайното влияние на изповедника си. Разбира се той не предполагаше нищо нито за целта, нито за важността на всичко това, но донякъде си обясняваше неразбираемото упорство на Франциска и нежеланието й да му каже къде са децата. След като поразмисли малко, той стана, втренчи се в жена си и строго й каза:

— Тук има пръст някой поп.

— Какво искаш да кажеш, скъпи?

— Ти нямаш никаква полза да криеш децата от мен. Ти си много добра жена и виждаш колко страдам. Ако действуваше сама по себе си, щеше да се смилиш…

— Скъпи…

— Казвам ти, че всичко това мирише на изповедалня! — повтори Дагоберт. — Ти жертвуваш мен и децата на изповедника си. Но внимавай! Ще разбера къде живее и гръм ще го порази! Ще го попитам кой е господар в моята къща — аз или той — добави войникът заканително, — и ако мълчи, зная как ще го накарам да проговори…

— Боже мой! — извика Франциска, изплашена от светотатствените думи. — Как можеш да говориш така за един свещеник? Вразуми се, свещеник е това…

— Свещеник, който всява раздор, предателство и нещастие в къщата ми, за мен е просто един нехранимайко, от когото имам право да търся сметка за злините, които причинява на мен и на близките ми. И така, кажи ми веднага къде са децата, иначе тозчас ще ида да ги искам от твоя изповедник. Тук, нещастна жено, се замисля някакво злодеяние, в което и ти си съучастник, без сама да подозираш. Но предпочитам да имам работа с другите, отколкото с теб.

— Скъпи мой, — каза Франциска с кротък и твърд глас, — лъжеш се, ако мислиш, че с гнева си ще уплашиш един достопочтен старец, който от двадесет години ме води по пътя на спасението.

— Не ме плашат годините му…

— Боже мой! Къде отиваш! Ти си страшен!

— Ще ида в църквата, където те познават, ще разпитам твоя изповедник и тогава ще видим…

— Моля те, скъпи — извика Франциска уплашена и застана пред Дагоберт, който тръгна към вратата. — Помисли на каква опасност се излагаш. Боже мой, да обидиш свещеник. Знаеш ли, че това е тежък, смъртен грях, който само папата може да опрости!

Според Франциска това бяха най-страшните думи, които можеше да каже на мъжа си, но войникът изобщо не им обърна внимание, измъкна се от ръцете на жена си и беше толкова възбуден, че щеше да излезе без шапка. Но в същия момент вратата се отвори.

Показаха се приставът, следван от Гърбавото и агента с вързопа, който бяха намерили у момичето.

— Приставът! — каза Дагоберт, разпознавайки го по униформата. — Толкова по-добре. Тъкмо навреме идва.

VIII глава
Изясняването

— Има ли тук Франциска Балдуин? — попита приставът.

— Аз съм, господине — отвърна жената на Дагоберт, после видя бледото, разтреперано и уплашено момиче и протегна ръце към него. — Ах, горкичкото ми — извика тя разплакана, — прости ни, прости ни, заради нас изтърпя толкова унижения.

След сърдечната целувка на Франциска, Гърбавото се обърна към пристава и му каза с тъжно и трогателно достолепие:

— Както виждате, господине, аз не съм крадла.

— И така, госпожо — каза приставът на Франциска, — сребърната чаша, шалът и чаршафите, които се намират в този вързоп…

— Мои са, господине. Това мило дете, най-честното и най-доброто на света, се зае да ги отнесе в заложната къща, само за да ми услужи.

— Господине — каза строго приставът на агента, — допуснал си голяма грешка, за която ще докладвам и ще искам наказанието ти. Излез навън! — после се обърна към Гърбавото с искрено съжаление: — Госпожице, много съжалявам за станалото. Повярвайте, не съм искал да ви причиня жестокото унижение, което преживяхте.

— Вярвам ви, господине — каза Гърбавото, — и ви благодаря — и тя седна отпаднала, защото беше изнемощяла от стресовете.

Приставът се канеше да излезе, но в този момент Дагоберт, който от известно време стоеше дълбоко замислен, твърдо му каза:

— Господин пристав, имайте добрината да ме изслушате. Искам да се оплача.

— Говорете, господине.

— Онова, което ще ви кажа, е много важно и аз ще ви го съобщя като на полицейски чиновник, за да обърнете внимание.

— И аз ще ви изслушам като полицейски чиновник, господине.

— Пристигнах преди два дни. От Русия доведох две момичета, които ми бяха поверени от майка им в предсмъртния й час.

— Дъщерите на господин маршал дука от Лини ли? — попита приставът крайно изненадан.

— Да, господине. Вчера ги оставих у дома. Бях принуден да свърша една бърза работа. И докато ме нямаше, тази сутрин те са изчезнали. Но аз се досещам кой ги е скрил.

— Скъпи… — извика Франциска уплашено.

— Господине — каза приставът, — вашето заявление е много важно. Изгубени са хора, дори може би, укрити… Напълно ли сте сигурен в това?

— Преди един час момичетата бяха тук. Повтарям ви, господине, те са откраднати, докато ме нямаше у дома…

— Не се съмнявам в искреността на вашето заявление, господине. Такова бързо открадване може лесно да си изясни. Но кой ви каза, че момичетата няма да се върнат? Кого в крайна сметка подозирате? Преди да изложите подозрението си, искам само да ви припомня, че ви слуша полицейски чиновник. На излизане оттук може би цялата тази история ще бъде предадена в съда.

— И аз бих искал същото, господине. Отговарям за тези две момичета пред баща им. Той може да си дойде всеки момент и аз трябва да му обясня.

— Разбирам, че имате основание за тревога, господине. Но още веднъж ви предупреждавам да не се заблудите с безпочвени подозрения. Щом веднъж ми посочите виновник, може би ще трябва да действувам веднага, без предварително проучване срещу обвиняемия. Ако направите грешка, последствията за вас ще бъдат много лоши. Няма да продължавам — каза приставът тъжно и посочи Гърбавото, — сам виждате какви са последствията от едно лъжливо обвинение.

— Скъпи, послушай ме — извика Франциска обезумяла от страх от решението на Дагоберт относно отец Дюбоа, — моля те, не казвай нищо повече…

Но войникът помисли, убеди се, че влиянието на изповедника е в състояние да застави Франциска да действува или да мълчи и решително продължи:

— Обвинявам изповедника на жена си, че е извършител или съучастник в открадването на дъщерите на маршал Симон.

Франциска въздъхна и закри лицето си с ръце, а Гърбавото се приближи към нея и се опита да я утеши. Приставът изслуша обвинението на Дагоберт с дълбоко учудване и строго му каза:

— Господине, дали не обвинявате несправедливо един толкова почтен човек по сан, какъвто е свещеникът. Става дума за свещеник. Предупредих ви. Трябваше да помислите. Нещата се задълбочават. На вашите години лекомислието не е простимо.

— На моите години — каза Дагоберт нетърпеливо, — човек е здравомислещ. Ето фактите: жена ми е много добър, много почтен човек. Попитайте съседите и те ще ви кажат. Но е набожна. От двадесет години насам сляпо се подчинява на изповедника си. Обожава сина си, обича и мен, но над нас стои изповедникът й.

— Господине — каза приставът, — това са семейни подробности…

— Необходими са, господине, както ще видите. Преди един час излязох да потърся Гърбавото, а когато се върнах момичетата вече ги нямаше. Попитах жена си, на която ги бях оставил, къде са, но тя падна на колене разплакана и ми каза: „Прави каквото искаш с мен, но не ме питай къде са децата, не мога да ти отговоря“.

— Истина ли е това, госпожо? — изненада се приставът и изгледа учудено Франциска.

— Гняв, заплахи, молби — нищо не помогна — продължи Дагоберт. — Все едно и също ми отговаря със смирението на светец: „Нищо не мога да ти кажа“. И ето какъв е изводът ми. Жена ми няма никаква полза от укриването на децата. Тя изцяло е подвластна на изповедника си. Действувала е по негова заповед и е негово оръжие. Той е единственият виновник.

Докато Дагоберт говореше, приставът все по-внимателно разглеждаше Франциска. Гърбавото я крепеше, а тя горчиво плачеше. След като размисли малко, приставът пристъпи към жената на Дагоберт и каза:

— Чухте ли какво каза мъжът ви?

— Да, господине.

— Какво ще кажете за свое оправдание?

— Господине! — извика Дагоберт. — Аз не обвинявам жена си, а изповедника й!

— Господине, вие се обърнахте към чиновник, а неговата работа е да постъпва както намери за добре, за да разкрие истината. Повтарям, госпожо, какво ще кажете за свое оправдание.

— За съжаление, нищо, господине.

— Истина ли е, че когато е излязъл оттук, мъжът ви е оставил да пазите тези момичета?

— Да, господине.

— Истина ли е, че когато ви е попитал къде са, вие сте казали, че не можете да отговорите на въпроса му? — приставът зачака отговора на Франциска с неспокойно любопитство.

— Да, господине — каза тя простодушно, — така отговорих на мъжа си.

Приставът се смая от този отговор:

— Как! На всичките му молби и увещания не отговорихте с нищо друго? Наистина ли не поискахте да му дадете никакви сведения? Не ми се вярва, не може да бъде.

— Това е цялата истина, господине.

— Но, госпожо, какво стана с момичетата, които ви повериха?

— Нищо не мога да кажа за това, господине. Не отговорих на мъжа си и няма да отговоря на никой друг.

— Е, господине? — поде Дагоберт. — Имах ли право? Нормално ли е една честна, добра, разумна и предана жена да отговаря така? Повтарям ви, че това е работа на изповедника й. Нека се справим с него бързо и решително и всичко ще научим. Пък и клетите ми дечица ще се върнат.

Приставът каза развълнувано на Франциска:

— Госпожо, ще ви говоря много строго. Дългът ме задължава. Нещата толкова се объркват, че веднага ще съобщя на правосъдието. Вие признавате, че момичетата са ви били поверени, а сега ги няма. Слушайте ме добре. Ако не пожелаете да ми кажете нищо за тях, за изчезването им ще обвинят единствено вас и с огромно съжаление ще бъда принуден да ви арестувам…

— Мен! — извика Франциска уплашена.

— Нея! — извика Дагоберт. — Никога. Казвам ви, че обвинявам изповедника й, а не нея… Да арестуват нещастната ми жена! — и се втурна към Франциска, сякаш искаше да я защити.

— Много е късно, господине — каза приставът. — Вие се оплакахте, че двете момичета са изчезнали. Според заявленията на жена ви, засега е виновна единствено тя. Трябва да я отведа при кралския прокурор, който ще реши какво да правим по-нататък.

— Аз пък ви казвам, господине, че жена ми няма да излезе оттук! — заканително извика Дагоберт.

— Господине — хладнокръвно продължи приставът, — разбирам негодуванието ви. Но в името на истината, заклевам ви, не се противопоставяйте на една мярка, която след десет минути ще бъде неизбежна.

Тези спокойно изречени думи на пристава охладиха войника.

— Но в края на краищата, господине, аз не обвинявам жена си.

— Остави, скъпи, не се грижи за мен — каза измъчената жена с евангелско смирение. — Бог ме подлага на ново изпитание. Аз съм негов недостоен слуга. Длъжна съм да приема волята му с признателност. Ако искат, нека ме арестуват. И в затвора няма да кажа нищо за клетите деца, както не казах и тук…

— Господине, виждате, че жена ми си е изгубила ума и не можете да я арестувате…

— Няма никакво доказателство, никаква улика и никакво обвинение срещу другото лице, което набеждавате и което е защитено от сана си. Оставете ме да отведа госпожата, може би след първия разпит ще я пуснем. Съжалявам, господине — каза приставът натъжено, — че трябва да извърша това, тъкмо когато арестуването на сина ви може да…

— Какво! — извика Дагоберт и изгледа смаяно жена си и Гърбавото. — Какво каза той… Синът ми…

— Не знаехте ли? Ах, господине, извинете, моля ви. Много ми е неприятно, че пръв трябваше да ви съобщя за това.

— Синът ми — повтори Дагоберт и се хвана за челото. — Синът ми е арестуван!

— За политическо престъпление. Впрочем, не е много тежко — каза приставът.

— Това е прекалено. Твърде много неща ми се струпаха наведнъж — рече войникът, стовари се смазан на един стол и закри лицето си с ръце.

Въпреки всичко Франциска остана вярна на клетвата, която бе дала на отец Дюбоа. След дългото сбогуване Дагоберт, изнемощял от толкова вълнения, се облегна на масата, не се въздържа и извика:

— Вчера бях с жена си, сина си и двете клети сирачета. А сега съм сам. Сам…

Но в този момент от другия край на стаята се чу кротък, тъжен глас, който тихо каза:

— Господин Дагоберт, аз съм с теб. Ако ми позволиш, ще ти помагам и ще стоя при теб…

Това беше Гърбавото.

IX част
Вакханалната царица

I глава
Маските

На другия ден след като жената на Дагоберт бе отведена от пристава при следователя, на площад „Шателие“ се разигра шумна сцена срещу къщата, на чиито два етажа беше разположена просторна гостилница с герб, изобразяващ бозаещо теле.

Изтичаше четвъртата нощ от сирната неделя. Множество набързо маскирани и дрипаво облечени хора излизаха от кръчмите край Градския съвет и с песни минаваха през площад „Шателие“. Една група маскирани изчака да излезе друга група и всички радостно се развикаха с надеждата, че ще започнат да се закачат с неприлични думи и с дебелашки шеги. Тази доста пийнала компания се разрасна от присъединилите се към тях хора, чиято работа ги заставяше да обикалят Париж от ранни зори. Тълпата се струпа в единия край на площада. В същото време едно бледо, гърбаво момиче, което минаваше оттам, се оказа обградено от всички страни. Това беше Гърбавото, тръгнало на ранина да вземе дрехи за пране от една жена. Всъщност, можем да си представим страха на момичето, попаднало сред празнуващата тълпа, особено като си спомним неприятната случка от миналия ден. Въпреки всичките й усилия, тя не можа да се отскубне, защото втората компания от маскирани хора изтласка първата, едни отхвръкнаха настрани, други — назад и Гърбавото се оказа сред навалицата, която бе избутана до най-близката гостилница. Маскираните от втората група бяха доста по-добре облечени от другите. Принадлежаха към шумната и весела прослойка, която обикновено ходи в Chamuiere, Prado, Colicee и други увеселителни места, повече или по-малко безпътни, и които се посещават от ученици, търговки, продавачки, търговски служители и други.

Тази компания отговаряше на шегите на другата и явно чакаше с голямо нетърпение появата на някаква особено желана персона. По думите, които си размениха маскираните, се разбираше, че очакваните лица не бяха обикновени хора.

— Яденето им е поръчано за седем часа сутринта. Каретата вече трябваше да пристигне.

— Да, но сигурно Вакханалната царица е пожелала да придружи компанията от Прадо.

— Ако знаех, щях да остана и да видя любимата си царица.

— Гобине, ако още веднъж я наречеш своя любима царица, ще ти издера очите, а сега само ще те ощипя!

— Недей, ангелче, ще ми изцапаш бялата кожа, с която природата ме е дарила по рождение.

— Защо наричаш тази госпожица своя царица? А аз каква съм ти?

— Ти си моя любима, но не си моя царица, защото както на небето има само една луна, така и нощите на Прадо имат само една Вакханална царица.

— Ах, колко хубава беше! Просто невероятно!

— Гобине има право, царицата беше прекрасна.

— И в добро настроение.

— Никога не съм я виждал по-весела.

— И как шумолеше роклята й!

— Пукаше!

— Трептеше!

— Шушнеше!

— Само тя може да измисли такова облекло.

— А какъв танц!

— Жив, гъвкав, вълнист. Никой не може да се фръцка по-добре от нея.

— Гобине, веднага ми върни шала. Стига си го мачкал с дебелото си шкембе. Не искам да си развалям нещата, заради грубияни, които казват, че жените се фръцкат.

— Не се ядосвай, Целеста. Направил съм се на турчин и се вживявам в ролята си, затова казвам, че се фръцка.

— Гобине, и твоята Целеста е като другите жени — завижда на Вакханалната царица.

— Аз да й завиждам? Ще имаш да вземаш. Ако исках да бъда безсрамна като нея, и за мен щяха да говорят така. Защо мислите, че са й лепнали този прякор.

— Е, в това отношение няма защо да й завиждаш. И ти си имаш прякор, Целеста (Небесна)!

— Това не е прякор, а името ми.

— Да, но когато човек те погледне, мисли, че е прякор.

— Гобине, и това ще запиша в бележника ти…

— А Оскар ще ти помогне да направиш сметката, нали?

— Разбира се. Ще ти я покажа. Един ще отблъсна, друг ще задържа и този друг няма да бъдеш ти.

— Разочароваш ме, Целеста. Само исках да ти кажа, че ангелското ти име напълно отговаря на прелестното ти лице, което е по-очарователно от лицето на Вакханалната царица.

— А, сега ми се подмазваш, хитрецо.

— Кълна се в отвратителната физиономия на моя хазяин, че ако искаше, можеше да бъдеш като Вакханалната царица, което не е малко.

— Вакханалната царица е една фукла и толкова.

— Като изключим това, че омайва стражарите.

— И агентите.

— Колкото и да са сърдити, тя пак ги разсмива.

— И всички я наричат „царице моя“. Тази вечер пак очарова един стражар по време на прочутия си танц.

— И то какъв танц! Голчо и Вакханалната царица от едната страна, а Роз-Помпон и Нини-Мулен от другата!

— И четиримата играха прекрасно.

— Вярно ли е това, което казват за Нини-Мулен?

— Какво?

— Че е учен и пише книги за вярата?

— Да, истина е. Често го виждам при моя хазяин. Купува си това-онова оттам. Не е платежоспособен, но има прекрасно чувство за хумор.

— И се прави на набожен?

— Прави се, когато му трябва. Тогава е господин Дюмулен, върви приведен, с клюмнала глава, ситни стъпки и си върти очите насам-натам. Но като си свърши работата, хуква по баловете, които обожава и където жените го нарекоха Нини-Мулен. Като прибавите и това, че пие до посиняване, можете да си представите човека. Това обаче не му пречи да пише из религиозните вестници, пък и калугерите се кълнат в името му. Струва си да се видят статиите и брошурите му, но само да се видят, не и да се четат. На всяка страница се говори за дявола и за рогата му, за адския огън, в който ще горят всички безбожници и неприятели на властта и папата.

Гърбавото, принудена да остане сред маскираните, не изпускаше нито дума от този мъчителен за нея разговор, защото ставаше дума за сестра й, с която отдавна не се бе виждала. Вакханалната царица наистина имаше добро сърце и крайната сиромашия на Гърбавото, от която и тя беше опитала, но която не можа да понесе дълго, разстройваше веселото момиче. Тя много пъти се опита да помогне на сестра си, но Гърбавото винаги отказваше, защото знаеше, че изворът на тези помощи не е чист.

— Каретата! Каретата идва! — извика тълпата и възторжено се втурна напред. Тогава Гърбавото съвсем случайно се оказа сред първите, които искаха да видят маскираните.

Зрелището наистина беше любопитно. Един човек на кон, облечен като пощальон със синя, бродирана със сребро дреха, целият накичен с ресни и с шапка, от която висяха дълги ленти вървеше пред първата карета и викаше колкото му глас държи:

— Направете път на Вакханалната царица и свитата й!

В тази открита карета, теглена от четири мършави коня, с двама стари, облечени като дяволи файтонджии, се издигаше истинска пирамида от мъже и жени — насядали, прави, облечени с невъзможни костюми, по които се премесваха най-различни лъскави цветове, цветя, ленти, финтифлюшки и дрънкулки. От тази грамада със странни форми надничаха груби и грациозни, грозни и красиви глави, но всички обзети от трескавата възбуда на лудешкото пиянство. Всички бяха обърнати към втората карета, в която като господарка на престол седеше Вакханалната царица. Множеството повтаряше виковете: „Да живее Вакханалната царица“.

Във втората карета се возеха само известните танцьори Нини-Мулен, Роз-Помпон, Голчо и Вакханалната царица.

Богословският писател Дюмулен, който се мъчеше да се отърве от влиянието на приятелите на своя господар — господин Родин и госпожа Света-Гълъбица, и който носеше прякора Нини-Мулен, седеше в предната част на каретата. Той можеше да послужи за прекрасен модел на Калота и Жаверни, който освен острата проницателност и изумителното въображение, притежаваше и изящността, поетичността и изобретателността на Огарт. Нини-Мулен беше на около тридесет и пет години. На главата му имаше много килнат назад хартиен посребрен римски шлем, който добре се съчетаваше с класическите черти на лицето му. От двете страни на шлема стърчаха гъсти черни пера върху червени дървени дръжки, а под него се виждаше червендалестото му развеселено от парите на силното вино лице. Твърде издаденият му нос, чиято първоначална форма скромно се криеше под синкавочервените изобилни пъпки, придаваше много смешен израз на лицето му, по което почти не растеше брада. Имаше широка уста с дебели увиснали устни, които сякаш непрекъснато се усмихваха. Очите му бяха големи, сиви и изпъкнали.

Човек гледаше този Силенов търбух и се чудеше как не е успял да удави във виното жлъчността и отровата, с които напояваше памфлетите си срещу неприятелите на ултрамонтантството и как можеше да съчетава религиозните си убеждения с пиянските оргии. Този въпрос би останал без отговор, ако не знаехме, че комедиантите, които играят най-мрачните и най-трагичните роли, в повечето случаи са съвсем почтени хора.

Тъй като беше много студено, Нини-Мулен носеше закопчана донякъде английска връхна дреха, под която се виждаше люспеста ризница и плътно прилепнал клин в телесен цвят, достигащ до глезените, откъдето започваха жълтите му ботуши. Той се навеждаше от каретата, издаваше дивашки викове и крещеше на пресекулки: „Да живее Вакханалната царица“, а след това започваше да трака с някакво кречетало.

Голчо стоеше изправен до Нини-Мулен и развяваше бяло копринено знаме, на което бяха изписани думите: „Любов и радост за Вакханалната царица!“ Голчо беше на около двадесет и пет години. По веселото му, будно лице, измършавяло от безсъние и невъздържание, бе изписана странна смесица от безгрижие, смелост, нехайство и насмешка, но не се виждаше отпечатък от низостна страст. Той бе истински парижанин в онзи смисъл, който е получило това понятие във войската или извън Париж, или във военните и търговски кораби. То не е комплимент, но в никакъв случай не е и обида. В него се съдържа едновременно и укор, и учудване, и страх, защото в този смисъл, макар често ленив и непокорен, парижанинът винаги е способен в работата си, решителен в опасността и без изключение е ужасен присмехулник. Голчо бе облечен богато, в черна кадифена дреха със сребърни копчета, с алена жилетка, в панталони с широки сини ширити. Имаше кашмирен пояс с дълги разпуснати ресни и шапка, покрита с цветя и панделки. Това облекло много отиваше на високия му ръст. В задната част на каретата стояха изправени върху седалката Роз-Помпон и Вакханалната царица.

Лицето на бившата плетачка Роз-Помпон беше много хубаво, приятно и миловидно. Тя бе на седемнадесет години и носеше дрехи на работник. Перуката й бе напръскана с бяла пудра. На главата й стърчеше някаква зеленожълта висока шапка със сребърни ленти, която още повече оживяваше блясъка на черните й очи и подсилваше червенината на кръглите й страни. Около шията си имаше жълто шалче, чиито краища висяха свободно. Тясната й горна дреха и жилетката й от яркозелено кадифе, обшити с ресни, очертаваха хубавото й тяло, чиято лекота и гъвкавост бе известна на всички. Широките й панталони бяха направени от плата и в цвета на горната й дреха.

Вакханалната царица се подпираше с една ръка върху рамото на Роз-Помпон, но на ръст беше по-висока от нея. Сестрата на Гърбавото беше като истинска царица сред веселата тълпа, която явно се развихряше още повече от нейното присъствие. Беше на около двадесет години, висока, стройна, добре облечена, с правилни черти, с весел и жизнен поглед. Тя също имаше великолепна кестенява коса и големи сини очи, но те не бяха кротки и смирени като на сестра й, а святкаха с неутолима жажда за удоволствия. Тя пращеше от здраве и въпреки че бе прекарала няколко нощи и дни в непрекъснати веселби, лицето й пак беше чисто, страните й — розови, раменете й — изправени, сякаш едва тази сутрин беше излязла от някой благоприличен дом. Облеклото й бе странно и чудновато, но й отиваше. То се състоеше от тесен, дълъг сърмен жакет, украсен с гъсти ресни и вишневи панделки, които се развяваха по голите й ръце. Богато нашита къса рокля от вишнево кадифе стигаше до прасците и оголваше фините й, но здрави глезени, обути в бели копринени чорапи. На краката си носеше червени обувки с медни пети. Нито една испанска танцьорка не можеше да се похвали с толкова гъвкаво и стройно тяло. Сякаш тя непрекъснато беше обладана от демона на танца и движението и непрестанно чуваше звуците на някакъв невидим оркестър, който дирижираше с едва доловими помръдвания на главата, мускулите и крачето си. Около челото й имаше нещо като златна корона, накичена с гръмливи звънчета. Гъстата й коса беше сплетена на две големи плитки, увити около главата. В дясната си ръка държеше голям букет, с който поздравяваше множеството.

Трудно може да се опише тази шумна, весела, лудешка компания, придружена от трета кола, също претъпкана с чудновато маскирани хора.

Сред тази пощуряла от веселието тълпа имаше само едно скръбно лице. Това беше Гърбавото, която въпреки всичките си усилия не можа да се измъкне и продължаваше да стои сред първите редици на множеството. След дълга раздяла със сестра си тя за пръв път я виждаше в цялото великолепие на странния й триумф, сред гръмогласните викове и възхищението на приятелите й по удоволствия. Очите на младата шивачка плуваха в сълзи. Макар да я виждаше щастлива сред заобикалящите я, макар да изглеждаше, че тя се възхищава на блясъка на преходния си разкош, Гърбавото я оплакваше. Това нещастно, дрипаво сираче, тръгнало в зори да търси работа, жалеше сестра си. Гърбавото забрави тълпата и се загледа в нея с обич и скръб. Очите му бяха впити във веселото, хубаво момиче, а по бледото му кротко лице се изписа трогателно съжаление и дълбоко съчувствие.

Внезапно игривият поглед, който царицата хвърляше към множеството, се спря върху тъжните, насълзени очи на Гърбавото…

— Сестра ми! — извика Цефиза. — Сестра ми — и с един скок на танцьорка тя напусна неподвижния си престол, намери се до Гърбавото и топло я прегърна.

Всичко това стана толкова бързо, че смаяните приятели на Вакханалната царица не знаеха какво да мислят. Маските, наобиколили Гърбавото, се огледаха изумени, а тя, щастлива, че прегръща сестра си, забрави за крайната противоположност между двете, която щеше да събуди смеховете и почудата на тълпата. Цефиза първа се сети за това и, за да спаси сестра си от унижението, се обърна към каретата и рече:

— Роз-Помпон, хвърли ми връхната дреха. Нини-Мулен, отворете вратата на каретата. — Вакханалната царица взе пелерината си, наметна Гърбавото, преди да е успяла да реагира, хвана я за ръка и каза: — Качвай се… Качвай се…

— Аз?! — извика момичето с ужас. — Какво говориш?

— И без това трябва да ти кажа нещо… Ще поискам отделна стая, където ще бъдем сами. Побързай, скъпа, не упорствай пред толкова хора. Върви…

От страх да не стане за смях пред хората, уплашена и разтреперана, Гърбавото несъзнателно тръгна след сестра си, която я завлече в каретата. Пелерината беше покрила дрипавите дрехи и недъга на Гърбавото, затова тълпата нямаше на какво да се смее и само се изненада от тази среща. В това време каретата пристигна пред вратата на гостилницата на площад „Шателие“.

II глава
Противоположности

След известно време Вакханалната царица и Гърбавото останаха сами в една стая на гостилницата.

— Дай да те целуна още веднъж — каза Цефиза на младата шивачка, — сега поне сме сами и няма от кого да се боиш.

Когато царицата се наведе да прегърне Гърбавото, връхната дреха се свлече. Тогава тя видя дрипите й, които не бе забелязала на площада, плесна с ръце и издаде болезнена въздишка. После се доближи до сестра си, вгледа се в нея отблизо, хвана с пухкавата си ръка ледените, мършави ръце на Гърбавото и дълго не можа да откъсне очи от нея. Тя скърбеше за това клето, препатило, бледо, изпито от лишения и безсъние създание, облечено в износена, кърпена басмяна рокличка…

— Господи, на какво приличаш! — и тя се хвърли върху Гърбавото, потънала в сълзи и добави хлипайки: — Прости ми, прости ми…

— Какво ти става, Цефиза? — каза младата шивачка, дълбоко трогната и полека се измъкна от обятията на сестра си. — Защо искаш прошка?

— Защо ли! — поде Цефиза с почервеняло от срам и плач лице. — Не е ли срамота аз да съм облечена в такива пищни дрехи и да пръскам пари за глупости, докато ти ходиш в дрипи, нямаш нищо и сигурно умираш от глад и сиромашия? Никога не съм те виждала по-бледа и изнемощяла…

— Успокой се, мила сестрице, добре съм си аз. Тази нощ седях до много късно, затова съм толкова бледа. Моля ти се, не плачи, натъжаваш ме.

Гърбавото утешаваше Вакханалната царица, пристигнала тук сред възторга и радостта на множеството. Тази противоположност се подсили от още нещо. В близкия салон се разнесоха викове: „Да живее Вакханалната царица! Да живее…“ Гърбавото видя, че сестра й от срам скри лицето си с ръце, и очите й се наляха със сълзи:

— Цефиза — каза й тя, — моля те, не ме наскърбявай така. Ще ме накараш да съжалявам за тази среща. Толкова съм щастлива сега. Толкова време не съм те виждала. Кажи, какво ти е?

— Сигурно ме презираш… И имаш право — каза Вакханалната царица и избърса очите си.

— Аз да те презирам!… Боже мой, защо?

— За живота, който водя и затова, че нямам смелост да понасям сиромашията.

Скръбта на Цефиза беше толкова искрена, че Гърбавото реши първо да я утеши и да й възвърне самочувствието, а после нежно й каза:

— Ти цяла година търпя сиромашията и се показа по-способна и по-смела от мен. Ти понесе повече неща, отколкото съм понесла аз досега…

— Ах, сестрице, не говори така…

— Нека говорим честно — продължи Гърбавото. — На какви изкушения може да бъде подложено момиче като мен? Аз съм осъдена от самата природа да търся уединение и усамотение, а ти — да търсиш шумен живот и удоволствия. Аз съм слаб човек и нищо не ми трябва, задоволявам се с много малко…

— Но дали винаги имаш и това малко…

— Не, но аз съм слаба и болнава и има лишения, които мога да понеса по-лесно от теб. Например гладът ме приспива и това ми носи облекчение. А ти си здрава и силна и гладът те подлудява. Колко пъти съм те виждала да страдаш в мизерната ни стаичка, когато нямахме работа, когато не можехме да припечелим и четири франка седмично, когато нямахме какво да ядем, защото гордостта не ни позволяваше да просим от съседите.

— Ти поне опази гордостта си!

— И ти… На човека не е дадено вечно да се бори. Човешките сили имат край. Аз те познавам добре, Цефиза. Ти отстъпи пред глада и пред трудната си денонощна работа, с която не можеше да задоволиш и най-належащите си нужди.

— Но ти изтърпя и сега търпиш лишенията!

— Защо се сравняваш с мен? Виж — каза Гърбавото, хвана сестра си за ръка и я заведе пред едно голямо огледало, поставено над канапето, — погледни се. Мислиш ли, че Бог, който те е създал толкова хубава и те е дарил с буйна и гореща кръв, с весел, неспокоен, откровен и влюбен в удоволствията характер, е искал младостта ти да се изниже в една ледена стая, без да видиш слънце, да бъдеш прикована към стола, да носиш дрипи, да работиш непрекъснато и без надежда? Бог ни е дал и по-други потребности от яденето и пиенето. Дори в нашето скромно положение хубостта има нужда от накит. Младостта има нужда от забавление и почивка. Ако печелиш достатъчно, за да заситиш глада си, за да се повеселиш един-два пъти в седмицата след всекидневния труд от дванадесет до петнадесет часа, за да си купиш една скромна нова рокля, сигурна съм, че нямаше да искаш нищо повече. Много пъти съм си казвала това. А то означава, че ти се поддаде на една непреодолима потребност, защото твоите нужди са по-големи от моите.

— Наистина — отвърна Вакханалната царица замислено, — ако можех да припечелвам по четиридесет су на ден, щях да живея съвсем иначе, защото в самото начало ми беше много тежко и унизително да живея на чужд гръб, вярвай ми сестрице.

— Да, ти се увлече по нуждата, Цефиза. Иначе вместо да те оплаквам, щях да те упреквам. Ти не избра съдбата си, а й се поддаде, както аз се поддадох на моята…

— Клета сестрице — каза Цефиза и нежно прегърна Гърбавото, — толкова си нещастна, а ме насърчаваш и утешаваш, вместо аз да те оплаквам…

— Успокой се. Бог е справедлив и добър. От една страна, ми е отнел много неща, но от друга, ми е дал радости, както е дал и на теб.

— Какви радости ти е дал?

— Големи радости… Ако не бяха те, животът ми щеше да е невъзможен и нямаше да имам сили да го понеса…

— Разбирам те — каза Цефиза просълзена, — посвещаваш се на другите и това облекчава скръбта ти.

— Поне правя всичко възможно, макар да не съм кой знае колко полезна. Но когато успея — добави Гърбавото с кротка усмивка, — аз се радвам и се гордея като мравката, която след много мъки е отнесла сламката в мравуняка. Но да не говорим повече за мен…

— Напротив, нека говорим за теб. Можеш да ми се разсърдиш, но ми направи тази добрина — поде плахо Вакханалната царица, — ще ти предложа нещо, което друг път си отблъсквала. Струва ми се, че Жак има още пари. Ние ги пръскаме по лудории. Раздаваме тук-там на бедняците, когато ни падне случай. Моля те, нека ти помогна. Колкото и да криеш от мен, по мършавото ти лице виждам, че се съсипваш от работа.

— Благодаря ти, Цефиза. Познавам доброто ти сърце, но от нищо нямам нужда. Стига ми и това, което припечелвам.

— Не приемаш — каза натъжено Вакханалната царица, — защото знаеш, че тези пари не са спечелени честно. Добре, разбирам чувствителността ти. Но приеми поне от Жак една услуга. И той като нас е бил работник. Хората от едно и също съсловие си помагат помежду си. Моля те, приеми, иначе ще си помисля, че ме презираш.

— И аз ще си помисля, че ме презираш, ако настояваш, Цефиза — каза Гърбавото толкова твърдо, че Вакханалната царица разбра безполезността на това начинание.

Тя пак наведе тъжно главата си и една сълза отново бликна в очите й.

— Мъчно ти е, че не приемам — каза Гърбавото и я хвана заръката, — и на мен ми е много мъчно, но ако помислиш добре ще ме разбереш…

— Имаш право — каза след кратко мълчание Вакханалната царица с мъка, — не можеш да приемеш помощ от моя любовник. Обидно е да ти се предлага. Има толкова унизителни положения, че те омърсяват и доброто, което иска да стори човек.

— Цефиза, много добре знаеш, че не исках да те обидя.

— О, вярвай ми, че колкото и да съм вятърничава и безразсъдна, понякога сред най-буйното си веселие аз се замислям, но за щастие това става много рядко.

— И за какво се замисляш?

— Мисля, че животът, който водя, не е честен. Тогава ми иде да поискам от Жак малко пари, колкото да се обезпеча за една година, да се върна при теб и полека-лека да се заловя за работа.

— Това не е лоша идея. Защо не го направиш?

— Защото, когато решавам да го направя, усещам, че смелостта ми се губи, че никога не ще свикна пак да работя и да се откажа от този живот — понякога богат, понякога не, но свободен, ленив, весел, безгрижен. Той винаги е за предпочитане пред живота, в който печелех по четири франка седмично. Вярно, никога не съм била користолюбива. Никога не съм напускала един любовник, защото е по-беден от друг. Никога не съм искала нищо за себе си. От три-четири месеца Жак сигурно е похарчил десет хиляди франка, но пак имаме само две нищо и никакви стаи, защото живеем навън, като птиците. Когато го обикнах, той нямаше нищо. Продадох за сто франка някои дреболии, които ми бяха подарени и похарчих парите за лотария. Но нали на лудите им върви, спечелих четири хиляди франка. Полудяхме от радост с Жак и си казахме: сега се обичаме; докато имаме пари, ще я караме така. А когато свършат или ще си омръзнем и ще си кажем сбогом, или ще продължим да се обичаме. Ако не успеем да си намерим и отново останем заедно, малко въглища ни стигат, за да сложим край на всичко.

— Боже мой! — извика пребледняла Гърбавото.

— Бъди спокойна, няма да стигнем до там. Има още един вариант. Един богат лихвар беше влюбен в мен, но е толкова грозен, че сърце не ми дава да погледна богатството му. Когато научил, че живея с Жак, ми предложи да… Но това са подробности. С една дума даде пари на Жак под предлог, че му се падат по наследство. Сега се веселим с тези пари, пък после ще му мислим…

— Цефиза, а защо вместо да пръскате парите, не ги дадете за лихва и защо не се омъжиш за Жак, щом го обичаш?

— О! — отвърна замислено царицата, чието весело и безгрижно настроение започна да се възвръща. — Лихвата не носи никакви удоволствия — някакво си парченце хартия, а не малки хубави жълтички, с които можеш да се веселиш до насита… Колкото до женитбата, наистина обичам Жак, както никой друг, но ми се струва, че ако се омъжа за него, цялото щастие ще се изпари. Докато ми е любовник, не може да ми държи сметка за миналото, но ако ми стане мъж, рано или късно ще ми го натяква. А ако поведението ми заслужава изобличаване, предпочитам сама да се разобличавам, поне ще го направя прилично.

— Колко си неразумна! Тези пари не са вечни. После какво ще правите?

— После ли? Е, на онзи свят. Винаги ми се струва, че утрешният ден ще дойде след сто години. Ако непрекъснато мислим, че някога ще умрем, не си струва труда да живеем…

Ужасен тропот и острото, пронизително тракане на кречеталото на Нини-Мулен прекъсна разговора на Цефиза и Гърбавото. Сред глъчката се разнасяха дивашки викове и крясъци, които разтърсваха прозорците: „Вакханалната царица, Вакханалната царица!“ Гърбавото се разтрепера от тази внезапна врява.

— Придворните ми отново изгубиха търпение — каза Цефиза засмяна.

— Боже мой! — извика Гърбавото с ужас. — Ами ако дойдат да те търсят тук?

— Няма, успокой се.

— Не чуваш ли? Идват по коридора. Приближават се! Моля те, сестрице, помогни ми да си отида, без да ме видят.

Когато вратата се отваряше, Цефиза се втурна натам. В коридора имаше цяла делегация начело с Нини-Мулен и ужасното му клепало, Роз-Помпон и Голчо.

— Искам Вакханалната царица или ще се отровя — извика Нини-Мулен.

— Искам Вакханалната царица или отивам в кметството и веднага се омъжвам за Нини-Мулен! — извика Роз-Помпон решително.

— Искаме Вакханалната царица или дворът й ще въстане и ще я открадне — каза друг глас.

— Да я откраднем, да я откраднем — повтори развилнялото се множество.

— Жак, влез сам — каза Вакханалната царица сред ужасните крясъци. После се обърна към свитата си и величествено съобщи. — След десет минути ще дойда при вас.

— Да живее Вакханалната царица! — извика Дюмолен, затрака с кречеталото и се оттегли заедно с всички, а Голчо влезе в стаята.

— Жак, това е сестра ми — каза Цефиза.

— Приятно ми е, че ви виждам, госпожице — каза сърдечно Жак, — и ми е още по-приятно, че ще науча нещо за приятеля си Агрикол. Откакто водя такъв живот, не сме се виждали, но винаги съм го обичал и почитал като добър и благороден човек. Нали вие живеете у тях. Как е той?

— Уви, господине, голямо нещастие сполетя и него, и близките му. Арестуван е.

— Арестуван ли? — извика Цефиза.

— Арестували са Агрикол? Защо? — попита Голчо.

— За политическо престъпление, което не е много сериозно. Имаше възможност да го освободят под гаранция.

— Да, необходими са петстотин франка, зная това — каза Голчо.

— За нещастие, това не можа да стане. Лицето, на което се надяваха…

Вакханалната царица прекъсна Гърбавото и каза на Голчо:

— Жак, чуваш ли, Агрикол е в затвора. Срещу петстотин франка…

— Да, чувам и разбирам. Няма нужда да ми смигаш. Горкото момче. Той издържа майка си.

— Да, господине. Още повече, че баща му се върна от Русия и майка му…

— Ето, госпожице — каза Голчо, прекъсвайки за втори път Гърбавото и й подаде една кесия, — вземете. Тук всичко е платено предварително. В кесията има двадесет и пет или тридесет наполеона. Приятно ми е да услужа с тях на приятел, който е изпаднал в беда. Дайте ги на бащата на Агрикол. Той ще направи каквото трябва и утре синът му ще бъде пред наковалнята. Нещо, което Агрикол обича, за разлика от мен.

— Прегърни ме, Жак — каза Вакханалната царица.

— Ще те прегърна и сега, и винаги — весело каза Жак и взе царицата в прегръдките си.

Отначало Гърбавото се подвоуми, но после реши, че тези пари, които щяха да бъдат пръснати за нищо, можеха да възвърнат живота и надеждата в семейството на Агрикол. Освен това тя не вземаше безвъзмездно петстотинте франка от Жак, а когато ги получеше обратно, те можеха да му свършат по-добра работа. Затова момичето взе кесията и просълзено каза:

— Господин Жак, приемам. Вие сте великодушен и добър. След толкова мъки бащата на Агрикол най-сетне ще има и една утеха. Благодаря ви, благодаря ви!

— Не трябва да ми благодарите, госпожице! Когато човек има пари, те не са само за него, а и за другите.

Отново се разнесоха викове, по-силни от преди, и кречеталото на Нини-Мулен пак затрака.

— Цефиза, ако не излезеш, ще изпочупят всичко, а сега нямам пари да заплатя щетите — каза Голчо. — Извинете, госпожице — добави той засмян, — но както виждате, царуването си има и задължения.

Просълзената Цефиза простря ръце към Гърбавото и я прегърна:

— Кога ще се видим пак? — попита тя сестра си.

— Скоро. Въпреки че ми става мъчно, като те гледам в това състояние.

— Ще дойдеш ли при мен? Обещай ми.

— Аз ти обещавам заради нея — каза Жак. — Ще дойдем и двамата да видим теб, и съседа ти Агрикол.

— Хайде, Цефиза, върви да се веселиш. Прави го с чиста съвест, защото господин Жак днес зарадва едно семейство.

Голчо провери, че Гърбавото може да излезе, без другите да я видят. Тя се измъкна скришом и хукна да съобщи радостната новина на Дагоберт, но преди това реши да се отбие на улица „Вавилонска“, където живееше Адриана Кардовил. По-късно ще обясним защо.

Когато тя излезе на улицата, трима прилично облечени мъже си шепнеха нещо, сякаш се съветваха, и поглеждаха към гостилницата. Скоро по стълбите слезе още един човек и се присъедини към тях.

— Как е? — попитаха с нетърпение първите трима.

— Тук е.

— Сигурен ли си?

— На света има само един Голчо — отвърна другият. — С очите си го видях. Богато е облечен. Ще останат на трапезата най-малко три часа.

— Почакайте ме и не си подавайте носовете. Ще намеря началника на стражата и всичко ще се оправи.

И след тези думи единият от четиримата се изгуби тичешком из една улица, която водеше към площада.

В това време Вакханалната царица, придружена от Голчо, влезе в трапезарията, където беше посрещната с оглушителни викове.

— Сега — каза трескаво Цефиза, сякаш сама се настройваше за веселието, — сега, скъпи мои, нека бушуват бури, виелици, вихрушки и земетресения. — После протегна чаша към Нини-Мулен и рече: — Да се чукнем!

— Да живее царицата! — извикаха всички в един глас.

III глава
Матинето

Вакханалната царица седеше срещу Голчо и Роз-Помпон, а от дясната й страна се бе настанил Нини-Мулен. Тя огласяваше сутрешната гощавка, която Жак великодушно даваше на приятелите си.

Момичетата и момчетата явно бяха забравили умората си от бала, който започна в единадесет часа вечерта и продължи до шест часа сутринта. Всички бяха весели, влюбени и неизтощими, смееха се, ядяха и пиеха сред нескончаемо веселие. Отначало почти никой не разговаряше и се чуваше само тракането на приборите.

Вакханалната царица не беше весела както обикновено, но въодушевлението й не спадаше. По алените й страни и блесналите й очи се четеше трескава възбуда. Правеше всичко възможно, за да си възвърне настроението. От време на време се сещаше за разговора със сестра си, но се мъчеше да прогони тъжния спомен.

Жак поглеждаше Цефиза с обич. Благодарение на необикновената прилика в характерите, духовността и вкусовете между него и Вакханалната царица, тяхната привързаност имаше много по-дълбоки и здрави корени от обикновената връзка, основана на удоволствия. Цефиза и Жак дори не подозираха силата на любовта си, която до този момент не познаваше друго, освен радости и веселби и не се бе сблъсквала с нищо противно.

Малката Роз-Помпон от няколко дни беше сама. Нейният приятел студент бе заминал да прекара почтено заговезни със семейството си и да изкопчи малко пари от близките си под един странен предлог, който по традиция се използуваше от възпитаниците на юридическите и медицинските факултети. Роз-Помпон реши да му остане вярна, не искаше да се впуска в нова авантюра и затова си избра безобидния Нини-Мулен.

Той беше без шапка, голото му теме лъщеше, а зад тила му се спускаше дълга черна коса. Когато прекаляваше с алкохола, на челото му се появяваше червеникава ивица, която скоро се разпространяваше по цялата му глава. Роз-Помпон забеляза първите признаци на опиянението му, посочи ги на компанията и се изкикоти:

— Нини-Мулен, пази се, наводнението наближава!

— Когато покрие главата му, ще се удави! — добави Вакханалната царица.

Дюмулен беше започнал да се напива. В ръката си държеше огромна препълнена чаша, защото мразеше обикновените винени чаши, които от презрение, че събират малко, наричаше напръстничета. Той отвърна:

— Царице, не ме разсейвай. Мисля…

— Мисли — прекъсна го Роз-Помпон. — Нини-Мулен мисли. Внимание…

— Мисли ли? Да не е болен?

— И какво мисли?

— Може би за някоя анакреонска забранена поза?

— Да, мисля — поде важно Дюмулен. — Мисля за виното изобщо и в частност. Виното, за което божественият Босюет (той имаше навика да си спомня за него щом се напие), който беше сведущ по тези въпроси, е казал: „Във виното се крие смелост, сила, радост и умствено опиянение“, разбира се, когато човек има ум — добави Нини-Мулен.

— В такъв случай обожавам твоя Босюет — каза Роз-Помпон.

— А в частност, разсъждавам върху виното на сватбата в Кана. Чудя се червено ли беше, или бяло. И за да се сетя, опитвам ту червеното вино, ту бялото, ту двете заедно.

— И най-вече до дъното на бутилката? — каза Вакханалната царица.

— Правилно, Ваше величество. С много опити и проучвания най-сетне успях да открия, че ако виното в Кана е било червено…

— Не е било бяло — довърши решително Роз-Помпон.

— Ами ако стигнех до извода, че не е било нито бяло, нито червено? — попита Дюмулен.

— Тогава щеше да си пиян, драги мой — отвърна Голчо.

— Прав е съпругът на царицата. Винаги става така с онзи, който е прекалено жаден за знания. Както и да е, изучавайки този въпрос, на който съм посветил живота си, ще стигна до своето достопочтено поприще и ще придам на жаждата си те-о-ло-ги-чес-ки и ар-хе-о-ло-ги-чес-ки цвят.

Тези произнесени на срички думи предизвикаха бурен смях сред компанията.

— Археологически… — каза Роз-Помпон. — Какво е това? Има ли опашка? Да не е нещо, което плува?

— Оставете го — рече Вакханалната царица. — Това са думи на учен човек и приличат на турнюри под рокля от кринолин. Вятър и мъгла и толкоз. Налейте, Нини-Мулен! Шампанско, Роз-Помпон. Пия за здравето на твоя Филемон, дано се върне жив и здрав!

— По-добре да пием за способностите му, с които се надява да измъкне пари от близките си за заговезни — каза Роз-Помпон. — Мисля, че планът му е добър.

— Нека ви целуна по челото, скъпа Роз-Помпон, ако вие сте измислила този план! — извика Нини-Мулен.

— А какво ще каже мъжът ми?

— Мога да ви успокоя, че свети Павел, чуваш ли, свети Павел апостолът…

— И какво свети Павел апостолът?

— Свети Павел е казал ясно, че женените мъже трябва да живеят така, сякаш не са женени.

— Че какво ме интересува. Това се отнася за Филемон.

— Да — продължи Нини-Мулен. — Но божественият Босюет цитира свети Павел и добавя: „Следователно и омъжените жени трябва да живеят така, сякаш нямат мъже“. Затова и аз мога да ви прегърна, Роз-Помпон, още повече, че Филемон не ви е мъж.

— Не твърдя обратното, но вие сте много грозен.

— Имате право. Тогава пия за плана на Филемон. Пожелавам му да пипне повечко пари.

— Тогава да пием всички — каза Роз-Помпон, — за онова, без което животът на студентите е невъзможен.

Компанията посрещна тази наздравица с единодушни възгласи на одобрение.

— С позволението на нейно величество и на придворните й — рече Дюмулен, — предлагам наздравица за успеха на едно дело, което много ме интересува и което по нещо прилича на работата на Филемон. Смятам, че тази наздравица ми прави чест.

— За какво става дума?

— Наздраве за моята женитба! — каза Дюмулен и стана прав.

Тези думи предизвикаха ужасна врява, смехове и тропане с крака. Нини-Мулен викаше, тропаше и се смееше повече от другите, раззинал голямата си уста, и подсилваше оглушителния шум с тракането на кречеталото.

Когато крясъците поутихнаха, Вакханалната царица стана права и каза:

— За здравето на бъдещата госпожа Нини-Мулен.

— О, царице, благородството ви ме трогва до дъното на душата и аз ще си позволя да изтръгна от дълбините на сърцето си името на бъдещата ми съпруга — Онори-Мондест-Месалин-Анжел-Света Гълъбица…

— Браво! Браво!

— Тя е на шестдесет години и приходите й са повече от космите по белите й мустаци и бръчките на лицето й. Толкова е грамадна, че роклята й може да послужи за палатка на цялата наша почтена компания. Надявам се да ви представя бъдещата си съпруга на втория ден от заговезни, облечена като пастирка, която е изяла стадото си. Искаха да я посветят на вярата, но аз се надявам да я отвърна и да я въвлека във веселбите, за което тя ще ми бъде по-благодарна. Впрочем, трябва да ми помогнете да я приобщим към най-пиянските ни лудории.

— Ще я приобщим към всичко, което пожелаете.

Внезапно Вакханалната царица стана, на лицето й се изписа горчива демонична радост в едната си ръка държеше пълна чаша:

— Казват, че холерата крачи насам с яките си ботуши! Пия за нейно здраве! — извика тя. И пи. Въпреки приповдигнатото настроение, тези думи прозвучаха отрезвяващо. Тръпки побиха компанията и почти всички лица се намръщиха.

— Ех, Цефиза… — каза Жак назидателно.

— За холерата! — повтори Вакханалната царица. — Нека подмине всички, които искат да живеят, и нека измори наведнъж онези, които са алчни…

Жак и Цефиза си размениха бързи погледи, без другите да ги забележат, и за известно време царицата остана няма и неподвижна.

— Това е друга работа — поде Роз-Помпон. — За холерата! Нека на света останат само добрите хора.

Макар че разговорът се обръщаше на шега, мрачната сянка все още витаеше. Нини-Мулен реши да смени неприятната тема и извика:

— Да вървят по дяволите мъртвите! Да живеят живите! И тъй като става дума за живи и за добре живеещи, искам да пия за здравето на един скъп на нашата весела царица човек, за здравето на онзи, който днес ни е домакин. За беда не зная уважаемото му име, защото едва тази вечер имах щастието да се запозная с него. Така че той ще ме извини, ако го нарека с прякора му Голчо, който изобщо не оскърбява целомъдрието му, защото и Адам беше гол. Да пием за здравето на Голчо!

— Благодаря, храбрецо — каза Жак. — Ако някога забравя името ви, ще извикам „Пиячо на вино“ и съм сигурен, че веднага ще ми отговорите: „Тук съм!“.

— Тук и никъде другаде — отвърна Дюмулен, козирува с едната ръка, а с другата протегна чашата си.

— Но когато двама души пият заедно, трябва добре да се опознаят — поде сърдечно Голчо. — Казвам се Жак Ренепон.

— Ренепон! — извика Дюмулен, изненадан от фамилията му, макар да беше полупиян. — Вие се казвате Ренепон!?

— Ренепон, разбира се. Защо се учудвате?

— Защото има един древен род с това име. Графовете Ренепон.

— Така ли? — засмя се Голчо.

— Графовете Ренепон, които са и Кардовилски дукове — добави Дюмулен.

— Какво говорите, драги мой? Не виждате ли, че не съм от такъв род? Аз съм обикновен работник, който обича веселбите и гощавките.

— Вие — работник? Това е невъзможно — извика съвсем изумен Дюмулен. — Черпите ни по балтасарски, возите ни в карета с четири коня и сте работник? Кажете ми бързо занаята си и напускам нивата Господня, макар и там да не печеля лошо.

— Да не мислите, че фалшифицирам банкови чекове и пари? — засмя се Жак.

— Е, приятелю, това предположение…

— Допустимо е, ако се съди по начина ми на живот. Успокойте се, пропилявам едно наследство…

— Без съмнение прахосвате наследството на чичо си — каза замислено Дюмулен.

— Бога ми, не зная на кого е.

— Как така не знаете чии пари харчите?

— Първо, трябва да ви кажа, че баща ми беше вехтошар.

— Дявол да го вземе… — каза Дюмулен смутен, въпреки че рядко подбираше приятелите си по чашка. Но когато първата му изненада премина, той подхвана доста учтиво: — Но има вехтошари от сой…

— Шегувате се — каза Жак. — Но може би имате право, защото баща ми не беше обикновен човек. Знаеше гръцки и латински, беше образован и винаги ми е казвал, че няма равен в математиката. Освен това, доста е пътувал…

— Тогава — продължи Дюмулен, който започна да изтрезнява от изненада, — не е изключено да бъде от рода на графовете Ренепон.

— В такъв случай — каза Роз-Помпон, — баща ви е събирал дрипи за хоби.

— Не, не, за бога, правеше го, за да преживява — отвърна Жак. — Но на младини е живял добре, или поне по-добре, отколкото в края на живота си. Баща ми се обърнал към един свой роднина, но той не му дал нищо. Тогава решил да се възползува от гръцкия, от латинския и от математическите си способности, но не му се удало. Изглежда по това време Париж е бил пълен с учени хора. И за да не умре от глад, потърсил спасение във вехтошарството и намерил хляба си. И аз ядох от него цели две години, когато се прибрах при баща си, след смъртта на леля ми, с която живеех на село.

— В такъв случай покойният ви баща е бил истински мъдрец — каза Дюмулен. — Но не мога да разбера откъде сте получил наследство, освен ако не сте го намерил в някоя дрипа.

— Нека продължа. Когато навърших двадесет години, станах прислужник във фабриката на господин Трипо. След две години баща ми ненадейно умря и ми остави покъщнина: един сламеник, един стол и една маса. Имаше и една стара кутия от одеколон с някакви книжа, написани вероятно на английски, и един бронзов медальон, който заедно с верижката, струваше около десетина су. Никога не беше отварял дума за книжата. Не знаех за какво да ги използувам, но вместо да ги изгоря, ги прибрах на дъното на един стар сандък. И добре, че го сторих, защото срещу тези книжа ми дадоха пари.

— Странно! — каза Дюмулен. — Знаел ли е някой, че притежавате книжата?

— Да, един от онези, които издирват стари заеми, дойде при Цефиза да търси нещо. След като прочете книжата, каза, че работата е съмнителна и че ако искам, може да ми брои за тях десет хиляди франка… Десет хиляди франка са цяло състояние. И аз веднага приех.

— Но в такъв случай, вие трябваше да се досетите, че тези книжа имат голяма стойност.

— Едва ли, защото баща ми, който би трябвало да знае стойността им, не се бе възползувал от тях. И при това тези десет хиляди франка са добри парици, които ми паднаха като от небето. Че кой ще се откаже от такова нещо? И аз ги взех. Но банкерът ме накара да подпиша една полица.

— И подписахте ли?

— Че защо да не подпиша? Това е обикновена формалност, както ми каза човекът. И имаше право, защото тя е просрочена от петнадесет дни, а никой нищо не ми е казал. У банкера имам още около хиляда франка, защото го упълномощих той да държи парите ми. Ето как ям и пия до насита от сутрин до вечер, откакто съм взел десетте хиляди франка, и съм много щастлив, откакто напуснах окаяния си господар, господин Трипо.

Когато произнесе това име, веселото лице на Жак внезапно помръкна. Цефиза беше надмогнала обзелото я за малко тъжно настроение и неспокойно погледна Жак, защото знаеше как му се отразява името на господин Трипо.

— Господин Трипо — каза Голчо, — е човек, който прави от добрите хора лоши, а от лошите — още по-лоши. Щом има добър ездач и добър кон, трябва да има и добър господар и добър работник. Но, вярвайте ми, когато се сетя за този човек… — и Голчо удари силно с ръка по масата.

— Хайде, забрави това, Жак — каза Вакханалната царица. — Събрали сме се да се веселим.

— Не ми се весели вече — отвърна Жак сопнато, още по-разпален от виното. — Това е свръх силите ми. Щом си помисля за него, побеснявам. Само да чуете какво говори: „Нехранимайковци такива, псета безпризорни! Казват, че нямат хляб, тогава ще им натъпчем търбусите с щикове, дано се наситят!“ А момчетата във фабриката му са истински клетници. Работят докато им стигат силите, а после омаломощени умират един за друг. Но за местата им чакат други и веднага ги заменят, защото те дори не са коне, за които трябва да се плаща.

— Явно не обичате господаря си — каза Дюмулен, изненадан от мрачното настроение на домакина и натъжен, че разговорът стана толкова сериозен. Той пошушна нещо на царицата и тя му отвърна с красноречиво кимване с глава.

— Не, не обичам господин Трипо — продължи Голчо. — И знаете ли защо го мразя? Защото той е причината да тръгна по този път. Не го казвам за собствено оправдание. Всъщност, това е самата истина. Когато бях дете и се учех при него, работех толкова разпалено и всеотдайно, че си свалях ризата. Затова ме кръстиха Голчо. Но колкото и да се трудех, колкото и да се трепех, всичко беше напразно. Никога не чух една топла дума. Пръв отивах на работа и си тръгвах последен, но никой не забелязваше това. Един ден се нараних на машината. Заведоха ме в болницата. Когато излязох от там, все още бях съвсем слаб, но се върнах на работа, не се отчаях. И другите познаваха нрава на господаря ни и напразно ме увещаваха да не се престаравам, защото няма да получа нищо в замяна. Но аз продължавах, както си зная. Докато един ден не изпъдиха от работа дядо Арсен — един много добър старец, който от дълги години работеше във фабриката и беше за пример във всяко отношение, но силите вече го напускаха. Това означаваше смърт за него, защото имаше слаба и стара жена и никой нямаше да го наеме. Когато му съобщиха, че е уволнен, клетникът не можеше да повярва и от отчаяние се разплака. В това време покрай него мина господин Трипо. Дядо Арсен започна да го моли да го задържат на половин заплата. Господин Трипо му каза: „Какво?! Да не мислиш, че смятам да превърна фабриката в пансион за инвалиди. Щом не можеш да работиш, ще си вървиш!“ — „Цели четиридесет години съм работил, какво повече искате“ — отвърна дядо Арсен. А той му рече: „Не ме е грижа“. После се обърна към счетоводителя: „Разплати се с него за тази седмица и да се маха.“ И дядо Арсен се махна. Махна се, но вечерта той и жена му се отровиха. Тогава бях малък, но тази история ме научи на едно нещо: колкото и да се трепе човек от работа, от това се ползуват само богатите, които накрая дори едно благодаря не му казват и той умира на стари години върху някой сламеник. Ентусиазмът ми се изпари и из си казах: какво ще получа, ако работя повече, отколкото трябва? Ако господин Трипо трупа богатства от моя труд, за мен ще остане ли поне една троха? И тъй като нямах никакви облаги нито от честолюбието, нито от заплатата си, намразих работата, започнах да извършвам само толкова, колкото да си изкарам хляба, станах мързелив, разсеян, безогледен и си мислех, че когато трудът съвсем ми омръзне ще постъпя като дядо Арсен и жена му.

Докато Жак се предаваше на горчивите си спомени, Дюмулен и Вакханалната царица направиха знак на околните. Те мълком се споразумяха и щом царицата стана, събаряйки бутилки и чаши, а Нини-Мулен затрака с кречеталото, всички се развикаха: „Кадрил! Кадрил!“

Щом чу радостните викове, избухнали като бомба, Жак се сепна, изгледа изненадано приятелите си, потърка челото си с ръка, сякаш искаше да пропъди тъжните мисли и извика:

— Прави сте. Да живее веселието!

За един миг здравите мускули повдигнаха масата и я преместиха в единия край на големия салон. Зрителите насядаха кой на стол, кой на кресло, кой на перваза и запяха, замествайки музиката, а Голчо, Вакханалната царица, Нини-Мулен и Роз-Помпон затанцуваха.

Дюмулен подаде кречеталото си на един от гостите и пак си сложи римския шлем с перата. В началото на гощавката беше свалил връхната си дреха и сега разкриваше целия блясък на облеклото си. Върху люспестата ризница носеше някакъв жакет, покрит с перушина, който много напомняше за одеянието на диваците. Коремът му беше голям, краката му — мършави, а около глезените му се мотаеха широки ботуши.

Малката Роз-Помпон беше накривила шапката си, държеше ръцете си в джобовете и с леко приведена гръд чупеше кръста си наляво и на дясно, танцувайки с Нини-Мулен. А той подскачаше пред нея, прегъваше левия крак, премяташе десния, повдигаше пръстите на краката си нагоре, влачеше петите си, с лявата ръка се пляскаше по тила, а дясната протягаше толкова бързо напред, сякаш искаше да хвърли прах в очите на зрителите.

Началото на танца беше сполучливо. Насред шумните ръкопляскания вратата ненадейно се отвори. Един от слугите на гостилницата потърси с очи Голчо и щом го зърна, се отправи към него и му зашушна нещо на ухото.

— Мен ли? — извика Жак и се разсмя. — Това е някаква грешка!

Слугата добави още няколко думи, лицето на Голчо се изопна от тревога и той отвърна на слугата:

— Добре, ще дойда — и тръгна към вратата.

— Какво има, Жак? — попита Вакханалната царица.

— Сега ще се върна. Нека някой ме смени, не спирай танца заради мен — каза Голчо и бързо тръгна.

— Сигурно е станало някое недоразумение — каза Дюмулен, — ей сега ще се върне.

— Да — отговори Вакханалната царица.

Танцът продължи.

Нини-Мулен държеше Роз-Помпон за дясната ръка, а тя държеше Вакханалната царица за лявата. В същия момент вратата пак се отвори и слугата, след който излезе Жак, се доближи свенливо до Цефиза и започна да шепне на ухото й. Вакханалната царица пребледня, изпищя, спусна се към вратата и излезе тичешком без да каже нищо. Приятелите й останаха слисани.

IV глава
Раздялата

Вакханалната царица последва слугата на гостилницата и слезе до входа на странноприемницата. Пред вратата беше спряла карета. В нея седеше Голчо и един от онези, които преди два часа бяха на площад „Шателие“. Щом Цефиза се появи, човекът излезе, извади часовника си и рече на Жак:

— Давам ви четвърт час. Нищо повече не мога да направя, храбрецо. След това ще потеглим. Не се опитвайте да бягате, защото ще пазим каретата от двете страни.

Цефиза се озова с един скок в каретата, седна до Жак и като забеляза бледността му, възкликна:

— Какво има? Защо си им?

— Арестуват ме за дълг — каза Жак тъжно.

— Теб?! — възмути се Цефиза.

— Онази полица, за която банкерът твърдеше, че е обикновена формалност, се оказа фалшива. Разбойник!

— Но ти имаш още пари при него. Нека ги прехвърли на твоя сметка.

— Нямам нито стотинка. Чрез хората си ми съобщава, че няма да ми даде последните хиляда франка, защото не съм платил полицата.

— Тогава нека отидем при него и да го помолим да те освободи. Той сам ти предложи този заем. Много добре зная, защото първо се обърна към мен. Сигурно ще прояви милост.

— Милост у лихвар! Това е невъзможно.

— Значи няма никаква надежда? — извика Цефиза и сключи ръце. — Но все нещо може да се направи. Той ти обеща…

— Нали виждаш колко държи на обещанията си. Подписах, без да зная какво подписвам. Срокът изтече и той си оправи нещата. Няма никаква полза да се съпротивлявам, обясниха ми.

— Но не могат да те оставят дълго в затвора!

— Ако не платя — пет години. И тъй като никога няма да мога да платя, работата ми е спукана.

— Ах, какво нещастие, какво нещастие! И нищо не може да се направи! — каза Цефиза и захлупи лице.

— Слушай, Цефиза — каза Жак трогнат от сълзите й, — откакто са ме заловили, само за едно мисля…

— Не се безпокой за мен…

— Как да не се безпокоя за теб?! Какво ще правиш? Покъщнината ми не струва и двеста франка. Толкова неразумно пропиляхме парите си, че не можахме да си платим дори наема за къщата. Дължим пари за девет месеца, така че ще ипотекират покъщнината. Оставям те без пукната пара. Мен поне ще ме хранят в затвора, а ти какво ще правиш?

— Не се натъжавай отсега.

— Питам те как ще преживееш утрешния ден? — извика Жак.

— Ще продам дрехите си и някои дреболии, половината пари ще изпратя на теб, половината ще оставя за себе си и ще изкарам няколко дни.

— А после? После?

— После… И аз не зная. Боже мой, после ще видим…

— Слушай, Цефиза — продължи Жак много натъжен, — сега виждам колко те обичам. Кръв капе от сърцето ми като си помисля, че ще те оставя. Настръхвам при мисълта, че не зная какво ще стане с теб — сетне потърка челото си с ръка и добави: — Все си казвахме, че утрешният ден няма да дойде, но той дойде и ни погуби. Щом не съм при теб и ти похарчиш и последната монета от дрипите, които ще продадеш, какво ще сториш, ако не работиш? Искаш ли да ти кажа? Ще ме забравиш и… — Жак потръпна при тази мисъл и извика от ярост и отчаяние: — Боже мой, ако това се случи, ще си пръсна главата в някоя стена.

Цефиза разбра какво има предвид Жак, хвърли се на врата му и каза:

— Мислиш, че ще си намеря друг любовник? Никога. Защото и аз виждам едва сега колко те обичам.

— Но как ще живееш, скъпа моя Цефиза, как ще живееш?

— Ще се стегна, ще отида да живея при сестра си както едно време и ще работя, за да си изкарам хляба. Ще излизам само за да дойда при теб и да те видя. След няколко дни лихварят ще размисли, ще види, че не можеш да му платиш десетте хиляди франка и ще нареди да те освободят. Тогава аз вече ще съм свикнала с работата, ще свикнеш и ти и ще живеем бедно, но спокойно. В края на краищата шест месеца се веселихме, а има толкова хора, които изобщо не знаят какво е удоволствие. Вярвай ми, Жак, истината ти казвам, ще се възползувам от този урок. Ако ме обичаш, изобщо не се тревожи. По-скоро бих умряла, отколкото да си намеря друг любовник.

— Прегърни ме — каза Жак с насълзени очи. — Вярвам ти, вярвам ти. Даваш ми сили и за сега, и за после. Права си, че трябва да се хванем на работа, иначе ще последваме примера на дядо Арсен, защото от шест месеца насам ходя като пиян — добави Жак тихичко и потръпна, — а сега изтрезнях и виждам докъде сме стигнали. Щом парите ни свършеха, щях да стана крадец!

— Не говори така, Жак, плашиш ме! — прекъсна го Цефиза. — Заклевам ти се, че ще се върна при сестра си и ще работя. Няма да губя надежда…

Този път Вакханалната царица беше съвсем искрена. Тя наистина възнамеряваше да удържи на думата си. Сърцето й още не беше покварено. Сиромашията и нуждата бяха причина и дори оправдание за нейното лошо поведение, както и за поведението на много други. Досега винаги бе следвала влечението на сърцето си, без никакви низки и користолюбиви намерения. Положението, в което бе изпаднал Жак, още повече разпалваше любовта й. Тя вярваше в себе си и затова му се кълнеше, че ще отиде при Гърбавото и ще започне онзи пълен с ялов и непрекъснат труд живот. Живот, изпълнен с ужасни лишения, които на времето не можа да понесе и които сега щяха да й се сторят още по-мъчителни, защото бе свикнала с ленивото и безгрижно съществувание. Обещанието, което даде пред Жак, поуспокои скръбта и тревогите му. Той имаше достатъчно ум и чисто сърце, за да види, че пътят, по който сляпо вървяха с Цефиза, води към безчестие.

Един от стражарите почука на вратичката на каретата и рече на Жак:

— Побързайте, синко, остават само пет минути.

— Е, смелост, скъпа моя — каза Жак.

— Бъди спокоен, ще имам смелост.

— Няма ли да се качиш горе?

— Не — каза Цефиза. — Стига с тези веселби.

— Всичко е предплатено. Ще кажа на прислужника да им съобщи да не ни чакат. Много ще се изненадат, но ми е все едно…

— Да можеше да дойдеш с мен до дома — каза Цефиза. — Човекът ще позволи. Не бива да отиваш в затвора с тези дрехи.

— Да, той би приел да дойде с нас, но няма да можем да си кажем нищо повече пред него. Запомни добре какво ми обеща, Цефиза. Тези думи са важни и за теб, и за мен — продължи Жак прочувствено. — Още днес се залови за работа. Зная, че това ще бъде трудно и безрезултатно, но не се двоуми, защото скоро ще забравиш този урок. А ти сама казваш, че после ще стане късно и ще свършиш тъй, както свършиха толкова други нещастници. Разбираш ме, нали?

— Разбирам те… — отвърна Цефиза и се изчерви, — но сто пъти бих предпочела да умра, отколкото да живея такъв живот.

— И имаш право — прибави Жак замислено, — но в такъв случай аз ще ти помогна да умрем заедно.

— Зная, Жак — отговори Цефиза, прегърна възхитена любовника си и тъжно каза: — Видя ли как предчувствувах всичко преди малко. Затова се усетих ужасно тъжна насред веселбата, без да зная защо, и пих за холерата дано ни умори и двамата наведнъж.

— Кой знае дали холерата няма да дойде — подхвана Жак — и да ни отърве поне от разноските по въглищата, с които ще се отровим и които едва ли ще имаме пари да купим…

— Само едно мога да ти кажа, Жак, винаги съм готова да живеем и да умрем заедно.

— Хайде, избърши си очите — каза той трогнат до дъното на душата си. — Нека не вършим детинщини пред хората.

След малко каретата се отправи към дома на Жак, където той се преоблече преди да отиде в затвора.

А сега нека повторим онова, което казахме за сестрата на Гърбавото, защото има неща, които си струва да повтаряме десетки пъти. Едно от най-ужасните последствия на несправедливо уредения труд е недостатъчната заплата.

Недостатъчната заплата принуждава повечето момичета да търсят лесен начин за живот като влизат в любовни връзки, които ги развращават. Те приемат малки суми, които заедно с припечеленото от труда, им помагат да преживяват. Но понякога напълно изоставят работата и започват да живеят с онзи, когото са си избрали, както сестрата на Гърбавото. Ако той е в състояние да покрива двойните разноски, в периода на удоволствия и безделие те веднъж завинаги се заразяват от неизцелимата болест на леността.

Това е първата фаза на нравственото падение, натрапено от престъпното нехайство на обществото на безброй момичета, които са имали първоначално вродено чувство за свян, справедливост и честност. Обикновено след известно време любовникът им ги изоставя, особено ако станат майки. В други случаи безумното разсипничество отвежда непредвидливите в затвора и тогава госпожицата остава сама, захвърлена, без средства за препитание. Онези, които са успели да опазят смелостта и душата си непокварени, отново се залавят за работа, но много малко от момичетата с подобна съдба са способни на това.

Повечето, подтиквани от бедността и от навика си да живеят леко и безгрижно, изпадат в крайно унижение.

А за това унижение е по-справедливо да бъдат оплаквани, отколкото осъждани, защото първопричината за тяхното падение е недостатъчното възнаграждение на труда им или липсата на каквато и да било работа.

Друга, достойна за съжаление последица от неуредения труд на мъжете, освен недостатъчната заплата, е огромното отвращение, което те почти винаги изпитват към налаганата им работа.

Това е лесно обяснимо. Кой се е постарал да направи труда привлекателен било чрез разнообразие в работата, било чрез възнаграждения за насърчаване, било чрез похвала или награда, съразмерна с приходите в резултат на ръчно производство, било чрез надеждата, че след дългогодишния труд някой ще се погрижи за здравето на работника? Никой. Отечеството ни не се тревожи, нито се интересува от нуждите и правата им.

А само в промишлеността има толкова монтьори и работници, които са подложени на много по-големи опасности, отколкото войниците по време на сражение. Всеки момент може да избухне някоя от парните машини или да те закачи някое от ужасните зъбчати колела на механизмите. Но тези работници развиват рядко практическо умение и правят на промишлеността, а следователно и на страната, неоспорима услуга с дългия си и почтен трудов живот, ако не са загинали при избухването на парен котел или не са се лишили от някой крайник, откъснат от железните зъби на машината. В такъв случай работникът получава ли възнаграждение поне равно на войнишката награда за похвалното, но безплодно мъжество, а именно — място в пансион за инвалиди! Не! Интересува ли се от това отечеството? Пък и жестокостта на фабриканта оставя осакатения, неспособен на труд работник да умре в някоя мизерна дупка.

На богатите фабрикантски празненства никога не се канят поне най-способните работници, които са изтъкали чудесни платове, изковали са и са украсили лъскави оръжия, изработили са златни и сребърни чаши, създали са от абанос и от слонова кост мебели, сътворили са истинско изкуство от благородни метали и скъпоценни камъни.

Те остават затворени в тясната си стаичка сред нещастната си изгладняла челяд и едва преживяват от мизерната заплата, макар всеки да признава, че поне на половина е спомогнал да се сдобие отечеството с тези чудеса, които са негово богатство, негова слава и негова гордост.

Един министър на търговията, който що-годе разбира от високия си пост и от задълженията си, би трябвало да поиска от всяка фабрика, изложила изделията си на тези пищни тържества, да посочи най-заслужилите майстори, които да представят работническата класа на панаирите. И ако господарят поднесе наградите и публичните отличия на избрания от другарите му работник като на един от най-честните, най-трудолюбивите и най-умелите от своето съсловие, това би било благороден и насърчителен пример.

Тогава безпринципната неправда ще изчезне, тогава благородната и възвишена цел ще стимулира дарбите на работника и той ще има полза да се труди по-добре.

Разбира се, с уменията, капиталите, рисковете и благотворителните заведения, които понякога открива, фабрикантът има законно право на отличията, с които го обсипват. Но защо работникът трябва да бъде лишен от тези възнаграждения, които оказват толкова силно въздействие върху него? Нима във войската награждават само генералите и офицерите? След справедливото награждаване на началниците на тази могъща плодовита промишлена войска, защо да не се помисли и за войниците й? Защо за тях никога няма бляскава награда или утешителна и благосклонна дума от височайши уста?

Защо в края на краищата във Франция да няма нито един удостоен работник за неговото ръчно произведение, за неговата смелост на дългогодишното му трудово поприще? За него това би било двойно заслужено и справедливо. Но за своя занаят и за сръчността си смиреният работник получава само забрава, несправедливост, бездушие и презрение.

Ето защо в резултат на всеобщата незаинтересованост, която често е по-тежка от егоизма и жестокостта на неблагодарните господари, работниците се намират в плачевно положение. Някои от тях, въпреки непрестанния си труд, живеят в лишения и умират преждевременно, почти винаги прокълнати от обществото, което нехае за тях. Други се опитват да удавят за малко теглото си в безпросветно пиянство. А мнозинството, несещащо нито облага, нито напредък, нито нравствена и материална подкрепа за по-резултатен или по-качествен труд, се ограничава да изработва само толкова, колкото да припечели хляба си. Нищо не ги привързва към работата им, защото нищо и никой не почита, не прославя и не въздига труда им. Нищо не ги предпазва от примамките на леността, и когато намерят начин да преживеят известно време мързелувайки, те бавно се отдават на навика на безделието и безпътството. Понякога най-низки страсти завинаги попарват дори онези натури, които са водили честен и праведен живот, само защото не се е намерил един покровител или настойник, който да подкрепи, да насърчи и да възнагради първите им стремежи към ползотворен труд.

А сега нека тръгнем по следите на Гърбавото. След като посети лицето, за което обикновено работеше, тя се отправи към улица „Вавилонска“, в двореца, където живееше Адриана Кардовил.

X част
Манастирът

I глава
Флорин

В момента, когато Вакханалната царица и Голчо приключваха толкова тъжно с най-веселия период от живота си, Гърбавото стигна до вратата на двореца на улица „Вавилонска“. Преди да позвъни, младата шивачка избърса сълзите си. На главата й се стовари ново нещастие. От гостилницата тя отиде при лицето, което обикновено й даваше работа, но сега то отказа под предлог, че жените от затвора могат да извършат същото, като му спестяват една трета от заплащането. Това бе последният източник на работа за Гърбавото и тя се съгласи да работи на по-ниска цена, но дрехите вече бяха дадени и младата шивачка не можеше да разчита в близките петнадесет дни на нов ангажимент. Положението, в което изпадна клетницата, е ясно за всички, защото, останала без работа, тя трябваше или да проси, или да умре от глад, или да краде.

А сега ще разберем защо тя отиде в двореца на улица „Вавилонска“.

Гърбавото плахо позвъни на вратата. След малко дойде Флорин и й отвори. Сега прислужницата не беше облечена по изтънчения вкус на Адриана. Дрехите й бяха съвсем простички. Носеше дълга, тъмна рокля, под чиято широчина не се очертаваше стройната й снага. Черната й коса почти не се виждаше изпод малката, бяла, нахлупена шапчица, която я пребраждаше като калугерка. Но въпреки всичко красотата на бледото й лице не можеше да се скрие. Вече споменахме, че за престъпното минало на Флорин изцяло бяха отговорни Родин и г-н д’Егрини, на които тя служеше като шпионин при Адриана, въпреки доверието и добрината, с която я обграждаше госпожица Кардовил. Флорин не беше напълно развратена. Често изпитваше мъчителни, но безплодни угризения на съвестта заради безчестната си служба, задължена да изпълнява при своята господарка.

Щом видя и разпозна Гърбавото, тя толкова се изплаши от вида на младата шивачка, че се дръпна назад. И наистина, последният удар, който получи, като се лиши от работа, сред всички други трагични обстоятелства, я съкруши окончателно. По страните й още личаха следите от сълзи, лицето й несъзнателно изразяваше крайно отчаяние и изтощение, тя изглеждаше толкова слаба и измъчена, че Флорин бързо се спусна към нея, подхвана я и кротко й каза:

— Влезте, госпожице, влезте. Починете си малко, много сте бледа. Сигурно доста неща сте препатила и сте изморена.

Флорин отведе Гърбавото в малка стаичка с камина и застлан с губер под и я настани на едно копринено кресло близо до огъня. Жоржет и Ева бяха отпратени и засега единственият пазач на двореца бе Флорин. Когато Гърбавото седна, тя натъжено й каза:

— Госпожице, не искате ли да пийнете нещо? Чай от липов цвят например?

— Благодаря ви, госпожице — отвърна Гърбавото трогната. Тя беше толкова признателна и за най-малкия жест на благосклонност, пък и се изненада, че Флорин не страни от нея и не я презира заради мизерната й външност. — Имам нужда само от малко почивка, защото идвам отдалеч. И ако позволите…

— Почивайте си колкото искате. Откакто клетата ми господарка излезе, съм сама в двореца — Флорин въздъхна и се изчерви. — Затова изобщо не се притеснявайте, приближете се до огъня, моля ви. Седнете тук, ще ви бъде по-удобно. Боже мой, колко са мокри краката ви. Сложете ги на това столче!

Сърдечният прием на Флорин, хубавото й лице, приятните й обноски, които не приличаха на обноските на обикновена камериерка, направиха живо впечатление на Гърбавото, която макар да не беше от знатно потекло, изпитваше влечение към всичко изящно, фино и красиво. Макар младата шивачка да бе срамежлива и боязлива, добротата на Флорин я спечели и тя започна да се отнася с доверие към нея.

— Колко сте любезна, госпожице! — каза й тя разчувствувана. — Задължавате ме със загрижеността си.

— Уверявам ви, че това е най-малкото, което мога да направя за вас. Ще ми се да ви помогна и с друго. Имате толкова откровени и приятни очи.

— Ах, колко е хубаво да се постопли човек на силен огън! — рече Гърбавото чистосърдечно. Но се изплаши да не си помислят, че ще злоупотреби с гостоприемството и бързо добави: — Ще ви кажа защо дойдох тук, госпожице. Вчера ми казахте, че в този дворец са заловили един млад работник ковач, господин Агрикол Балдуин.

— Да, но тъкмо когато моята клета господарка се канеше да му помогне…

— Аз съм му почти като сестра — продължи Гърбавото и се изчерви. — Вчера вечерта той ми писа от затвора и ме помоли да кажа на баща му колкото се може по-скоро да дойде тук и да съобщи на госпожица Кардовил, че Агрикол има да й предаде нещо важно — на нея или на онзи, когото тя ще изпрати при него. Не смее да го напише в писмо, защото се бои, че писмата на затворниците се четат от управителя на затвора.

— Как? Господин Агрикол има важно съобщение за моята господарка?

— Да, госпожице. Но господин Агрикол не знае за нещастието, което сполетя госпожица Кардовил.

— Наистина, тази лудост я обзе толкова неочаквано — отвърна Флорин и сведе очи, така че нищо да не се разбере от погледа й.

— Сигурно е така — продължи Гърбавото, — защото, когато Агрикол видя за пръв път госпожица Кардовил, беше възхитен от красотата, деликатността и добротата й.

— Както всички, които се срещаха с господарката ми — каза нажалено Флорин.

— Когато тази сутрин отидох при баща му, за да предам заръката на Агрикол, той вече беше излязъл, защото има големи неприятности. Но писмото на моя брат ми се стори толкова бързо и важно за госпожица Кардовил, която се показа твърде великодушна към него, че дойдох сама.

— За беда госпожицата, както знаете, вече не е тук.

— Но няма ли някой близък, на когото поне да предам чрез вас, че Агрикол иска да съобщи нещо важно за госпожица Кардовил?

— Странно нещо — каза Флорин и без да отговори на въпроса на Гърбавото попита: — А вие изобщо ли не знаете за какво става дума?

— Не, госпожице. Но познавам Агрикол. Той е честен и открит и човек без колебание може да вярва на думите му. Освен това, каква полза ще има да…

— Боже мой! — извика Флорин, сякаш внезапен лъч освети съзнанието й, и прекъсна Гърбавото, — сега си спомням, че когато го заловиха в скривалището, аз случайно се оказах там и господин Агрикол бързо ми пошушна: „Съобщете на великодушната си господарка, че може би добрината й към мен ще бъде възнаградена и че пребиваването ми в скривалището може да не се окаже безполезно…“ Само това успя да ми каже и го отведоха. Признавам, че сметнах всичко това за опит да благодари на госпожицата или поне да й даде доказателство, че някога ще й се отплати за добрината. Но като го сравнявам с писмото му… — каза Флорин и се замисли.

— Наистина — продължи Гърбавото, — сигурно има някаква връзка между престоя му в скривалището и важните неща, които иска да разкрие на господарката ви или на някой неин роднина.

— Там отдавна не е живял, нито пък е влизал някой — каза Флорин. — Може би господин Агрикол е намерил или е видял нещо, което интересува господарката ми.

— Ако писмото на Агрикол не ми се бе сторило спешно, нямаше да дойда. Той сам щеше да се яви, щом излезе от затвора. А това ще стане скоро, благодарение на щедростта на един негов приятел. Но понеже не знаех дали ще го освободят под гаранция още днес, дойдох да изпълня заръката му, тъй като го сметнах за свой дълг заради великодушието и добрината на вашата господарка.

Като всички, у които понякога се пробуждат добрите чувства, Флорин се утешаваше, че ще извърши едно добро, без да пострада, т.е. без да се излага на неминуемото отмъщение на хората, от които зависеше. Благодарение на Гърбавото й се падаше възможност да направи по всяка вероятност голяма услуга на господарката си. Тя познаваше омразата на госпожа Сен-Дизие към внучката й и за да предотврати опасностите при положение, че важното откритие на Агрикол стане достояние на други хора, Флорин каза заговорнически на Гърбавото:

— Слушайте, госпожице. Ще ви дам един съвет, който струва ми се, ще бъде полезен за клетата ми господарка. Но всичко това може много да ми навреди, ако не ме послушате.

— Защо, госпожице? — попита Гърбавото и изгледа смаяно прислужницата.

— Агрикол не бива да доверява тези важни неща на никой друг, освен на госпожица Кардовил. Това е само в неин интерес.

— Но ако не може да се срещне с госпожицата, защо да не ги разкрие пред близките й?

— Точно пред тях не трябва да казва абсолютно нищо. Госпожица Адриана може да се излекува. Тогава господин Агрикол ще й съобщи. Пък дори и никога да не оздравее, кажете на брат си, че ще бъде много по-добре да запази тайната, отколкото да я разкаже и да подпомогне неприятелите на господарката ми. Нещо, което, вярвайте ми, и без това ще стане.

— Разбирам ви, госпожице — каза натъжено Гърбавото. — Близките на вашата господарка не я обичат и ще започнат да я преследват, нали?

— Сега не мога да ви кажа нищо повече. Що се отнася до мен, моля ви, закълнете ми се, че ще поискате обещание от Агрикол да не казва на никого за вашето идване тук и за съвета, който ви дадох. От вашето благоразумие зависи щастието…, не щастието — каза скръбно Флорин, сякаш отдавна се бе отказала от надеждата да живее щастливо, — а спокойствието на моя живот.

— Не се тревожете — каза Гърбавото изненадана и разчувствана от тъжното изражение на Флорин. — Няма да се окажа неблагодарна. Освен Агрикол, никой няма да разбере, че съм се срещала с вас.

— Благодаря ви, госпожице — каза сърдечно Флорин.

— Вие ли ми благодарите? — отвърна Гърбавото, учудена от сълзите, които плуваха в очите на Флорин.

— Да, на вас дължа краткото щастие да извърша една добрина на милата ми господарка, без да се излагам на опасност и да увеличавам скръбта, която вече ме измъчва…

— Вие сте нещастна!

— Учудвате се, но повярвайте ми, че каквато и да е вашата участ, на драго сърце бих я заменила с моята — почти неволно възкликна Флорин.

— Уви, госпожице — каза Гърбавото, — вие явно имате много добро сърце и аз никога не бих ви пожелала да ви застигне моята съдба. Особено онова, което ми се случи днес…

— Какво искате да кажете?

— Да знаете, госпожице, колко е ужасно да имате едно-единствено средство за прехрана и да го загубите ненадейно.

— Боже мой, до там ли сте стигнала? — възкликна Флорин и погледна съчувствено Гърбавото.

Младата шивачка наведе глава и нищо не отговори. Голямото й честолюбие я накара да се разкая, че бе издала тайната си, която приличаше на оплакване и за която заговори без да иска, като се замисли за ужасното си положение.

— Ако е така — поде Флорин, — от все сърце ви съжалявам, но не зная дали моето нещастие не е по-голямо от вашето — тя се позамисли и изведнъж извика: — Добре, че се сетих. Ако нямате работа и средства за прехрана, мисля, че ще мога да ви намеря нещо.

— Наистина ли, госпожице? — замря Гърбавото. — Никога не бих се осмелила да ви поискам такава услуга, която ще ме спаси от гладна смърт. Но като виждам великодушието ви, струва ми се, че мога да ви кажа истината. Тази сутрин изгубих една много скромна работа, от която печелех по четири франка седмично.

— Четири франка седмично!? — извика Флорин, сякаш не вярваше на ушите си.

— Разбира се, това е много малко — продължи Гърбавото, — но ми стигаше. За нещастие, лицето, за което работех, намерило хора, които ще му вършат същата работа за по-малко пари.

— Четири франка седмично! — повтори Флорин ужасно разстроена от подобна оскъдица и от покорството на това момиче пред съдбата. — Щом е така, ще ви изпратя при едни хора, които ще ви намерят работа със заплащане два франка на ден.

— Възможно ли е да се печелят по два франка на ден?

— Естествено. Само че ще трябва да работите у тях по цял ден, освен ако не предпочитате да ви наемат като прислужница.

— Моето положение не ми дава право да слушам честолюбието си — каза Гърбавото плахо, но с достойнство. — Но предпочитам да работя за по-малко пари, само че у дома си.

— За беда, ще трябва да работите у тях — каза Флорин.

— Тогава няма на какво да разчитам — отвърна смутено Гърбавото. — Не че се отказвам да работя на ден, защото преди всичко трябва да се живее. Но от прислужниците се иска да бъдат облечени ако не богато, то поне прилично. И без да се срамувам от сиромашията си, защото тя е честна, ви казвам, че не мога да бъда облечена по-добре, отколкото съм облечена сега.

— Нека това не ви тревожи — каза оживено Флорин, — ще ви дадат прилично облекло.

Гърбавото я изгледа още по-учудено, защото предположенията й надминаваха всякакви надежди на една надничарка и изобщо не бяха за вярване.

— Но — поде тя свенливо, — защо ще са толкова щедри към мен, госпожице? С какво мога да заслужа тази висока заплата?

Флорин настръхна. Искреното й сърце, вродената й доброта и желанието й да помогне на Гърбавото, чиято смиреност и покорство живо я заинтересуваха, я бяха накарали да направи това неразумно предложение. Но тя знаеше на каква цена Гърбавото щеше да получи всички облаги, за които й говореше, и едва сега се попита дали младата шивачка ще приеме подобно условие. За беда Флорин беше отишла доста далеч, ала не се решаваше и осмеляваше да каже всичко на Гърбавото. Впрочем, тя сметна, че трябва да остави нещата на съвестта на младата шивачка. И понеже съгрешилите не са твърде разположени да вярват в непогрешимостта на другите, тя си каза, че отчаяното положение, в което бе изпаднала Гърбавото, може би ще я направи по-малко чувствителна. Затова продължи:

— Разбирам, госпожице, че се изненадвате от предложенията, които надминават вашите очаквания. Но трябва да ви кажа, че тук става дума за едно благотворително заведение, което е определено да дава работа или да устройва жени, изпаднали в нужда. То се казва „Света Богородица“ и негово задължение е да им намира място като прислужници или като надничарки. Управителите на това заведение са толкова милостиви, че ако онези, които назначават на своя глава, не са достатъчно прилично облечени, за да изпълняват дадена работа, те им дават и малко дрехи.

Това съвсем правдоподобно обяснение за високите заплати задоволи Гърбавото, защото преди всичко ставаше дума за благотворителна работа.

— Сега разбирам, госпожице — каза момичето, — само че аз нямам никаква препоръка, която да ме предложи на милостивите лица, управляващи това заведение.

— Вие страдате, вие сте трудолюбива и честна, а това е достатъчна препоръка. Само че трябва да ви предупредя, че ще се интересуват дали изпълнявате добросъвестно всичките си християнски задължения.

— Никой не обича и не благославя Бога повече от мен — каза Гърбавото със смирение и непоколебимост, — но изпълнението на някои задължения е работа на съвестта. Ако се изисква такова нещо, предпочитам да се откажа от покровителството, за което ми говорите…

— Съвсем не. Само ви предупредих, че лицата, които ръководят това дело, са много набожни, та да не се изненадате от въпросите им. Освен това нищо не губите, ако опитате. Ако техните предложения са изгодни за вас, ще ги приемете. Ако ви се стори, че ограничават свободата на съвестта ви, ще ги отхвърлите. Това няма да влоши положението ви.

Гърбавото нямаше с какво да оспори последното заключение. То й даваше свобода на действие и разпръскваше всякакво недоверие, затова момичето каза:

— Приемам предложението ви, госпожице, и ви благодаря от цялото си сърце. Но кой ще ме представи?

— Аз. И ако искате — още утре.

— Но може би ще искат някакви подробности за мен…

— Сигурна съм, че уважаемата Света-Перпетуа, настоятелката на манастира „Света Богородица“, ще ви оцени без допълнителни сведения. В обратен случай ще ви попита, ако иска да узнае нещо повече, и вие лесно ще можете да я удовлетворите. И така, уговорихме се за утре.

— Тук ли да дойда, госпожице?

— Не, казах ви, че никой не трябва да знае за идването ви. Ако дойдете още веднъж, може да се разчуе и да се усъмнят. Аз ще ви взема с карета. Къде живеете?

— На улица „Brise-Miche“ №3. Нали ще си направите този труд, госпожице. Достатъчно е да помолите бояджията, който е и портиер, да ми съобщи. Попитайте за Гърбавото.

— Гърбавото ли? — извика Флорин смаяна.

— Да, госпожице, — отвърна шивачката с тъжна усмивка, — всички ме наричат така. Заради смешния ми недостатък, който е и причина за прякора ми — добави Гърбавото и не можа да сдържи сълзите си. — Страх ме е да отида на работа в чужда къща. Има толкова хора, които се подиграват с човека, без да се интересуват колко го нараняват! Но сега не бива да се двоумя — каза момичето и избърса очите си, — ще се покоря на съдбата.

Флорин се натъжи, хвана Гърбавото за ръка и рече:

— Не се разстройвайте, има нещастия, които будят съжаление, а не смях. Мога ли да ви попитам как е истинското ви име.

— Казвам се Магдалина Соливо. Но вие, госпожице, трябва да попитате за Гърбавото, защото ме познават само под това име.

— И така, утре по обяд ще дойда на улица „Brise-Miche“.

— Ах, госпожице, не зная как да ви благодаря за добрината.

— Оставете това. Имам само едно желание — да ви бъда полезна и вие сама ще се убедите. А на Агрикол не отговаряйте. Изчакайте го да излезе от затвора и тогава му кажете, че трябва да пази тайната си, докато се срещне с клетата ми господарка…

— Къде е сега уважаемата госпожица?

— Не знам… Не зная къде я заведоха, когато изгуби ума си. И така, утре ме очаквайте.

— Добре — каза Гърбавото.

Читателят не е забравил, че в манастира „Света Богородица“, където Флорин щеше да отведе Гърбавото, бяха затворени дъщерите на маршал Симон и че наблизо се намираше лудницата, в която откараха Адриана Кардовил.

II глава
Настоятелката Света-Перпетуа

Манастирът „Света Богородица“ беше стара и голяма сграда, чиято обширна градина гледаше към булеварда на болницата — едно от най-пустите места в Париж, особено по онова време.

Сцените, които ще се разиграят по-нататък, станаха на 12 февруари, срещу злощастния ден, когато членовете на семейство Ренепон, последните потомци на сестрата на Скитника евреин, трябваше да се съберат на улица „Свети Франц“.

В манастира „Света Богородица“ цареше съвършен ред. Върховният съвет, който се състоеше от влиятелни духовници под председателството на отец д’Егрини и от много набожни жени, начело на които стоеше княгиня Сен-Дизие, често се събираше, за да обсъди с какви средства да разшири и укрепи тайното и могъщо влияние на това заведение, което забележимо се разрастваше. Преди да се основе заведението „Света Богородица“, владеещо благодарение на многобройните подаръци богат недвижим имот, увеличаващ се от ден на ден, се правеха много умели и до тънкост пресметнати комбинации. Калугерското общество беше само за пред хората. Но посредством множество споразумения с външни градове чрез най-разпалените членове на ултрамонтанската партия в това заведение се привличаха доста богати сираци, които в манастира получаваха здраво, християнско възпитание, което беше за предпочитане пред лекомислието, придобито в заразените от световната развала девически училища. Заведението предлагаше на богатите вдовици убежище пред опасностите и изкушенията на света. В тази мирна обител те вкусваха приятно спокойствие, работеха за спасението на душите си и се обграждаха с най-нежни и най-предани приятелства. Но това не беше всичко. Настоятелката на манастира, госпожа Света-Перпетуа се нагърбваше от името на заведението да намира за истинските християни, които желаят да опазят домовете си от всеобщата разруха на века, компаньонки за самотните или болни жени, прислужници на отделни семейства или надничарки — все хора, за чиято нравственост заведението гарантираше. На пръв поглед няма нищо по-достойно за покровителство, съчувствие и насърчаване от едно такова заведение. Но сега ще разкрием гъстата мрежа, бъкаща от всякакви интриги, които се прикриваха под милосърдната и свята външност.

Настоятелката на манастира Света-Перпетуа беше висока, около четиридесет и пет годишна жена. Носеше рокля от дебело сукно с дълга броеница на кръста. Под черното платно бяла забрадка обвиваше мършавото й бледо лице. Многобройни бръчки разсичаха жълтеникавото й чело. Острият й нос беше закривен надолу като на граблива птица. Черните й очи бяха остри и проницателни, а погледът им — буден, студен и решителен. Тя дотолкова познаваше и умееше да ръководи материалните интереси на обществото, че можеше да дава съвети на най-хитрия и на най-опитния законодател. Когато жените притежават спекулативен дух, към който се прибавя остроумие, твърдоглаво постоянство, благоразумно лицемерие и особено присъщите им точност и бързина на наблюдателността, се стига до изумителни резултати. За Света-Перпетуа, здравомислеща жена с остър ум, огромните сметки на обществото бяха като играчка. Никой не умееше по-добре от нея да купува неоценени имоти, да им поставя цена и да ги продава с печалба. Тя отблизо бе запозната с курса на полиците, с борсата и с различните банкерски начинания. Никога не се ощетяваше, когато даваше с лихва пари, които толкова добри хора всекидневно подаряваха на заведението „Света Богородица“. В манастира бе въвела съвършен ред, желязна дисциплина и крайна пестеливост. Нейна постоянна цел беше обогатяването — не личното, а на Обществото, което управляваше. А духът, заинтересован от общите интереси и насочен към колективно егоистична цел, придава на обществата същите недостатъци и пороци, които носи частното лице.

Така едно Общество обича властта и парите, както властолюбецът обича властта заради самата власт, а сребролюбецът обича парите заради самите пари… Но по отношение на недвижимите имоти Обществата винаги постъпват така, както би постъпило отделното частно лице. Недвижимият имот е тяхна мечта, тяхна постоянна мисъл, тяхна обожествена мономания. Те се стремят към него с най-искрена и най-гореща страст. За едно ново, бедно, малко Общество първият недвижим имот е нещо като сватбените дарове за младоженката, като първия кон за момъка, като първата публикация за поета, като първия кашмирен шал за девойката. Защото в този материалистичен век недвижимият имот дава на Обществото преди всичко известно значение на религиозната борса. Благодарение на милосърдието на ближния или на други случайни дарове най-напред се увеличава неговото влияние върху обикновените хора, а после то придобива и по-големи размери. Ето защо можем да си представим яростната, разпалена надпревара между различните женски и мъжки Общества за недвижими имоти и удовлетворението, което едно богато Общество изпитва, когато многобройните му къщи, земи и други богатства надвишават придобивките на по-бедните общества. Завистта и омразата, подклаждани от манастирската леност, неизбежно пораждат подобни надпревари и желания за надмощие. Но не съществува нищо по-нехристиянско в най-благородния смисъл на тази дума, нищо по-несъразмерно с истинския евангелски дух от тази люта, ненаситна жажда за придобиване и трупане на имоти с всички възможни средства. Тази жажда е много опасна и едва ли може да се оправдае пред общественото мнение с мизерните милостини, които раздава, но пак по предпочитание и по избор.

Света-Перпетуа беше седнала пред едно голямо писалище в една съвсем обикновена, но доста удобно подредена стая. В мраморното огнище гореше буен огън, а дъсченият под бе покрит с мек губер. Настоятелката, на която всеки ден предаваха писмата до сестрите или до възпитателките на манастира, вече ги бе отворила много изкусно. Без тяхно знание тя си бе присвоила това право и разбира се, винаги го упражняваше в интерес на момичетата, но и за да бъде в течение на кореспонденцията им. Тя искаше да знае и съдържанието на всички писма, които се пишеха от манастира, преди да бъдат пуснати по пощата. Следите от това благочестиво и невинно занимание лесно се заличаваха, защото настоятелката разполагаше с колекция от хубави, малки, стоманени инструменти. Едните бяха много остри и с тях тя умело изрязваше хартията около печата. След като прочиташе писмото, тя отново го връщаше в плика, затопляше един объл инструмент, с него притискаше отново восъка на печата, той се разливаше и закриваше изрязаното място. Освен това, добрата настоятелка, подбуждана от благородни чувства за справедливост и равенство, държеше в колекцията си един майсторски направен инструмент, който изпускаше пара и по-скромно запечатаните писма се овлажняваха и сами се отваряха без особено затруднение и без да се повреди хартията.

Настоятелката прочиташе писмата и си вземаше подробни или кратки бележки за най-важните неща в тях. Точно в този момент на вратата се почука два пъти.

Света-Перпетуа спусна капака върху разхвърляното писалище, стана важно и тържествено отиде да отвори вратата. Една послушница й съобщи, че госпожа Сен-Дизие чака в салона, а госпожица Флорин, заедно с едно гърбаво, дрипаво момиче, пристигнали малко след княгинята, чакат пред вратата на коридора.

— Доведи най-напред княгинята — каза Света-Перпетуа. След това примъкна едно кресло до камината.

Госпожа Сен-Дизие влезе. Беше облечена доста пищно и с вкус. Носеше червена кадифена шапка, отлична изработка. Беше наметната със син кашмирен шал, а черната й копринена рокля отдолу бе обшита със същата кожа, както и ръкавиците й.

— На какво дължа тази чест, дъще? — попита вежливо настоятелката.

— На една много важна поръчка, скъпа майко. Много бързам, защото ме чакат при Негово Високопреосвещенство и разполагам само с няколко минути. Отново става дума за онези две сирачета, за които вчера дълго разговаряхме.

— Те все още са разделени, както вие пожелахте. От това така се поболяха, че тази сутрин бях принудена да съобщя на доктор Баление в лудницата. Той каза, че имат треска и силна отпадналост. Странно, и двете сестри имат еднакви признаци на болестта. Отново разпитах клетите създания и с ужас установих, че са идолопоклоннички.

— Затова побързахме да ви ги поверим. Но ето и причината за моето посещение. Научихме, че войникът, който доведе момичетата във Франция и за когото се смяташе, че ще отсъствува няколко дни от Париж, ненадейно се е върнал и сега е тук. Той е възрастен, но много смел, предприемчив и страшно решителен човек. Ако разбере, че момичетата се намират тук, нещо почти невъзможно, в яростта си, че са откъснати от безбожното му влияние, е в състояние да извърши всичко. Затова от днес нататък удвоете надзора. Никой да не може да влиза тук нощем. И без това тази част на града е пуста.

— Бъдете спокойна, дъще. Ще пазим добре. Портиерът и градинарят са въоръжени и всяка нощ обикалят булеварда от болницата насам. Стените са високи, а там, където е възможно да бъдат прескочени, са наслагани железни шипове. Но все пак ви благодаря, че ме предупредихте да удвоим надзора.

— Особено тази нощ трябва да бъдете много бдителни, майко.

— Защо?

— Защото, ако този дяволски войник реши да извърши нещо, то ще бъде тази нощ…

— Откъде знаете, дъще?

— Имам сигурни сведения — отвърна княгинята малко смутено, което не убегна от настоятелката, но тя беше много хитра и потайна, за да го покаже и само вътрешно се усъмни, че крият доста неща от нея. — И така, тази нощ надзорът да се удвои.

— Тъй като имах удоволствието да се срещна с вас, ще използувам случая да ви кажа няколко думи за онази женитба.

— Кажете, майко — нетърпеливо поде княгинята, — защото тази работа е много важна. Младият барон Брисвил е изключително набожен мъж, въпреки греховното, размирно време. Изпълнява ревностно църковните си задължения и може да ни направи големи услуги. Дълго го слушах в камарата. Той притежава нападателно и провокиращо красноречие и не познавам друг човек, който да използува вярата си с такава безочливост и такова безсрамие. Но той добре си е направил сметката, защото подобен смел и свободен език за светите неща събужда любопитството на хладнокръвните. Обстоятелствата са такива, че може да стане още по-буен и по-смел срещу нашите неприятели, без да рискува нищо, а това го прави още по-решителен. С една дума, той е наш и за награда трябва да му уредим тази женитба. Тя трябва да се осъществи. Освен това, както знаете, майко, той обеща да подари на заведението „Света Богородица“ сто хиляди франка, щом се докопа до богатството на госпожица Бодрикур.

— Никога не съм се съмнявала в добрите намерения на господин Брисвил по отношение на едно дело, което заслужава съчувствието на всички благочестиви хора. Но смятах, че няма да срещна толкова спънки от страна на момичето.

— Как се държи то?

— Досега мислех, че това момиче е послушно, страхливо, нищожно и изобщо глупаво. Мислех, че ще се зарадва, когато му съобщя за женитбата, а то поиска време да помисли.

— Нещастница!

— Напразно й внушавах, че щом няма родители и приятели и е поверена на мен, трябва да гледа с моите очи и да слуша с моите уши. Убеждавах я, че тази женитба е напълно подходяща за нея и че трябва да я приеме без каквито и да било размишления и възражения.

— Нищо по-разумно от това не може да й се каже.

— Тя ми отговори, че преди да се обвърже, иска да види господин Брисвил и да опознае характера му.

— Това са глупости. Нали вие сте я уверили, че той е порядъчен човек и че според вас женитбата е удачна.

— Тази сутрин казах на госпожица Бодрикур, че досега съм се опитвала да я убедя с думи, но ако продължава така, ще ме принуди за нейно добро да постъпя строго, за да надвия упорството й, да я разделя с приятелките й и да я затворя в килия с много строг режим, докато най-сетне се реши да не бяга от щастието си и да се омъжи за един уважаван човек.

— Как реагира тя на заплахите, майко?

— Надявам се, че ще постигнем своето. Тя си пишеше с една своя съученичка от родното си място, но тази кореспонденция ми се стори опасна и я прекратих. Сега е само под мое влияние. Надявам се, че ще успеем. Както виждате, дъще, доброто се постига чрез трудности и мъки.

— И аз вярвам, че господин Брисвил няма да се ограничи само с първото си обещание. Ако се ожени за госпожица Бодрикур, ще…

— Трябва да знаете, дъще — каза настоятелката, прекъсвайки княгинята, — че ако зависеше от мен, аз не бих приела. Но който помага на делото, помага на Бог и аз не мога да забраня на господин Брисвил да увеличи сумата на своето благодеяние. А освен това ни сполетя едно нещастие.

— Какво?

— Манастирът „Светото Исусово сърце“ се конкурира с нас за един недвижим имот, който ни е много изгоден. Хорската лакомия няма граници. Затова бях много категорична с настоятелката.

— Тя ми каза, но хвърли вината върху иконома — отвърна госпожа Сен-Дизие.

— А, видяхте ли се с нея, дъще? — попита настоятелката крайно изненадана.

— Видяхме се у Негово Преосвещенство — отвърна госпожа Сен-Дизие позаеквайки, но Света-Перпетуа отново се направи, че не забелязва.

— Наистина, не зная защо нашето заведение буди такава завист в този манастир, който разпространява отвратителни слухове за нас. Някои хора страшно озлобяват от сполуката на ближния си.

— Нищо, майко — каза примирително княгинята, — нека се надяваме, че с подаръка на господин Брисвил ще успеете да покриете наддаденото от манастира. Тази женитба ще ви донесе двойна облага, майко, защото едно голямо богатство ще попадне в ръцете на наш човек, който ще го употребява, както се полага. С около сто хиляди франка приход положението на нашия ревностен защитник ще стане много по-значително. Най-после ще се сдобием с достойно оръдие за нашето дело и не ще бъдем принудени да търсим защита от хора като Дюмулен.

— И в неговите писания има голямо вдъхновение и много знания. Според мен стилът му прилича на стила на св. Бернард, когато се гневи срещу безбожието на века.

— Уви, майко, само да знаехте що за св. Бернард е този Дюмулен. Но не искам да осквернявам ушите ви. Само мога да ви кажа, че такива защитници омърсяват и най-светите неща. Бог да ви пази, майко! Довиждане. И охранявайте добре тази нощ. Завръщането на войника е опасно и тревожно.

— Бъдете спокойна, дъще. Ах, щях да забравя. Госпожица Флорин ме помоли да ви поискам една услуга. Тя иска да постъпи на работа при вас. Познавате верността й, която показа, докато наблюдаваше внучката ви. Струва ми се, че подобна награда окончателно ще я привърже към вас и аз ще ви бъда изключително благодарна.

— Смятайте, че всичко е решено, ще я взема, майко. Сега вярвам, че ще ми бъде много по-полезна, отколкото мислех преди.

— Много съм ви благодарна за добрината, дъще. Надявам се, че скоро ще се видим. Вдругиден от два часа ще имаме дълго съвещание с Негово Високопреосвещенство и с Негово Преосвещенство. Не забравяйте да дойдете.

— Няма да забравя, майко, ще бъда точна. Но охранявайте добре тази нощ, за да не стане непоправимото — и след като целуна почтително ръката на настоятелката, княгинята излезе през голямата врата на стаята срещу един салон, от който се излизаше на централното стълбище.

След малко при настоятелката влезе Флорин и се доближи до нея с боязливо смирение:

— Не срещнахте ли госпожа Сен-Дизие? — попита я Света-Перпетуа.

— Не, майко, чаках в стаята, чиито прозорци гледат към градината.

— Княгинята се съгласи да ви вземе на работа от днес.

Изненадана и натъжена, Флорин възкликна:

— Мен ли? Но нали…

— Помолих я за вас. Ще приемете! — отвърна повелително настоятелката.

— Но, майко, нали ви бях помолила да не…

— Казах, ще приемете! — отсече решително настоятелката и Флорин сведе очи.

— Приемам.

— Заповядвам ви това в името на господин Родин!

— Досещам се — отвърна тъжно Флорин, — но при какви условия ме приема княгинята?

— При същите условия, както живяхте у внучката й.

Флорин настръхна и каза:

— И за княгинята ли ще трябва да пиша редовни тайни доклади?

— Ще наблюдавате, ще запомняте и за всичко ще съобщавате…

— Добре, майко.

— Особено ще внимавате, когато при княгинята идва настоятелката на манастира „Светото Исусово сърце“. Ще подслушвате и ще си записвате. Трябва да предпазим госпожа Сен-Дизие от лоши влияния.

— Добре, майко.

— Също така ще се опитате да научите защо доведоха тук две малки сирачета, за които вярната прислужница на княгинята, госпожа Гривоа, заръча да бъдат държани строго.

— Добре, майко.

— Постарайте се да запомните всичко, което ви се стори важно. Утре ще ви дам подробни наставления за една друга работа.

— Много добре, майко.

— Ако се държите добре и ако изпълните точно заръките ми, ще напуснете княгинята и ще станете компаньонка на една младоженка. Тази служба ще бъде много добра и ще се задържите дълго, но пак при същите условия. Трябва да казвате, че отивате при госпожа Сен-Дизие по своя воля.

— Добре, майко. Ще го запомня.

— Кое е това гърбаво момиче с вас?

— Тя е съвсем бедна, няма нищо, но е много будна и с добро възпитание. Шивачка е. Останала е без работа и е стигнала до крайност. Когато тази сутрин отидох да я взема, разпитах за нея — отзивите са превъзходни.

— Тя е грозна и гърбава, нали?

— Миловидна е, но има гърбица.

Настоятелката остана доволна, че момичето, което й водят, е кротко и грозно на вид, и след като поразмисли малко, добави:

— И е будна?

— Много будна.

— И няма никакви средства?

— Никакви.

— Набожна ли е?

— Не се причестява.

— Няма значение — рече настоятелката на себе си, — стига да е будна — после каза високо: — Умее ли да работи добре?

— Мисля, че умее, майко.

Настоятелката отиде до един шкаф, извади някакъв дневник, порови из него с демонстративно внимание, после го остави на мястото му и рече:

— Кажете на момичето да дойде и ме почакайте в пералнята. Грозна… будна… работничка… — промърмори настоятелката замислено, — никакво съмнение няма да събуди. Ще видим.

След малко Флорин влезе с Гърбавото, отведе я при настоятелката и тихичко излезе. Младата шивачка беше развълнувана, разтреперана и страшно смутена, защото не предполагаше, че ще види онова, което видя, докато Флорин не беше при нея. Тя наистина се изплаши, щом остана насаме с настоятелката на манастира „Света Богородица“.

III глава
Изкушението

Ето от какво се изплаши Гърбавото. Когато Флорин отиде при настоятелката, младата шивачка остана на долния етаж в една стая с подредени покрай стените столове, която приличаше на гостна. Щом се оказа сама, тя се приближи до прозореца, който гледаше към манастирската градина, препречена на това място от полусрутена стена, завършваща до дъсчена ограда. Стената се простираше между една новопостроена църквичка и градината на съседна къща.

На един от преградените с железни пръчки прозорци от долния етаж на тази къща Гърбавото ненадейно зърна някакво момиче. То гледаше към манастира и правеше с ръце насърчителни, приятелски знаци. Гърбавото не можеше да види за кого са предназначени. Тя се изненада от хубостта на момичето, от лъчезарното му лице, от големите, бляскави черни очи и от красивата му усмивка. Изглежда бяха отговорили на знаците му, защото момичето сложи лявата ръка на сърцето си, а с дясната направи знак, че то е там, където гледат очите му.

В този момент един блед слънчев лъч се прокрадна през облаците и заигра върху косите му, а блясъкът им сякаш озари прилепналото до пръчките бяло лице. Гърбавото се разтрепера при вида на златистите къдрици и внезапно проумя, че това беше госпожица Кардовил. И наистина, не се излъга. Пред очите й стоеше покровителката на Агрикол.

Сърцето на Гърбавото се сви, когато видя хубавото момиче, затворено в зловещата лудница. Тя си спомни за добротата и деликатността, с която бе посрещнала преди няколко дни Агрикол в разкошния си бляскав дворец. Мислеше, че Адриана е луда, но сега й се стори, че хубостта и разумът озаряват ангелското й лице. Внезапно госпожица Кардовил направи рязък жест, сложи пръст на устните си, отправи две целувки и се изгуби.

Гърбавото се сети за важните тайни, които Агрикол трябваше да съобщи на госпожица Кардовил, и й стана много мъчно, че няма никаква възможност да отиде при нея, защото поне в момента момичето изобщо нямаше вид на лудо.

Младата шивачка бе потънала в тези размисли и тревоги, когато Флорин се върна при нея заедно с една калугерка от манастира. Гърбавото не каза нищо за откритието си и скоро се озова пред настоятелката.

Света-Перпетуа хвърли бърз, проницателен поглед върху лицето на младата шивачка и намери, че е достатъчно боязлива, кротка и честна, за да се убеди напълно в сведенията, които й даде за нея Флорин.

— Скъпа дъще — каза Света-Перпетуа смирено, — Флорин ми каза в какво положение сте изпаднали. Наистина ли нямате никаква работа?

— Наистина, госпожо.

— Наричайте ме, майко, дъще моя. Това е по-приятно и отговаря на манастирските правила. Излишно е да ви питам с какво сте преживявали досега, нали?

— Винаги съм живяла честно от труда си,… майко — отвърна Гърбавото с чест и достойнство.

— Вярвам ви, дъще, и имам основания за това. Трябва да благодарим на Бога, че ви е предпазил от много изкушения. Но все пак бих искала да зная дали умеете да се справяте с работата си?

— Трудя се, доколкото мога, майко. Винаги са били доволни от мен. Ако искате, можете да ми възложите нещо и сама да се убедите.

— Вашите думи, са ми достатъчни, дъще. Предпочитате да работите на ден, нали?

— Госпожица Флорин ми каза, че мога да разчитам на надомна работа.

— Засега не, дъще. Ако по-нататък се появи възможност, няма да ви откажа. Но в момента ето какво мога да ви предложа. Една уважавана възрастна госпожа ме помоли да й намеря надничарка. Тя ще ви приеме, щом ви препоръчвам аз. Заведението ще се погрижи за облеклото ви и ще ви удържа по малко от заплатата за разходите по дрехите, защото вие ще уреждате сметките си с нас. Заплатата е два франка на ден. Достатъчно ли е?

— Майко! Тази заплата надхвърля очакванията ми.

— Ще работите от девет сутринта до шест вечерта, а това означава, че ще имате и време за себе си. Както виждате, условията не са тежки, нали?

— Никак, майко…

— Нека първо ви кажа къде мислим да ви настаним. Това е една много набожна вдовица — казва се госпожа Бремон. Надяваме се, че у тях ще видите много благонравни примери. В противен случай ще дойдете да ни съобщите.

— Как да ви съобщя, майко? — попита учудено Гърбавото.

— Чуйте ме добре, дъще — каза Света-Перпетуа още по-любезно, — заведението „Света Богородица“ има свята двойствена цел. От една страна, ние сме длъжни да даваме на господарите всички гаранции за нравствеността на онези, които изпращаме в домовете им. Но от друга страна, сме длъжни да дадем гаранции за нравствеността на господарите пред онези, които изпращаме при тях. Разбирате ли ме?

— Това е много правилно и много умно, майко.

— Така е, дъще. Защото както една прислужница с лошо поведение може да смути едно почтено семейство, така и един господар или господарка с лоши нрави могат да повлияят зле върху онези, които им служат или работят в дома им като надничари. Нашето заведение е основано, за да дава взаимни гаранции и на добродетелните господари, и на добродетелните слуги…

— О, госпожо! — каза възторжено Гърбавото. — Онзи, който е измислил това, заслужава всеобщата благословия.

— И затова всички ги благославят, дъще. Заведението спазва обещанията си. И така, една добра шивачка с поведение за пример като вас се настанява у много почтени хора, според нас. Но ако тя забележи, било у господарите си, било у хората, които ги посещават, нещо нередно в нравите, някаква нечестива склонност, която накърнява свенливостта й или обижда религиозните й убеждения, тогава тя веднага идва при нас и подробно ни разказва какво безпътство е видяла. Нали това е много справедливо?

— Да, майко… — отвърна Гърбавото, но всичко това й се стори твърде странно.

— Тогава — продължи настоятелката, — ако сметнем, че нещата са сериозни, задължаваме покровителствуваната да наблюдава още по-внимателно, за да се убеди напълно, че е права. После отново ни съобщава какво е видяла и ако страховете ни се потвърдят, ние веднага изтегляме момичето от тази не съвсем почтена къща. Но често повечето от покровителствуваните, колкото невинни и добродетелни да са, не притежават достатъчно познания, за да отсъдят какво може да поквари душите им. Затова предпочитаме и смятаме, че е за тяхно добро на всеки осем дни да ни доверяват, както дъщерята доверява на майка си лично или писмено всичко, което се е случило през седмицата в домовете, където са настанени. Тогава решаваме дали да ги оставим там, или да ги приберем обратно. Досега вече около стотина момичета са настанени с тези условия при много семейства като компаньонки на госпожите, или като прислужници в магазините или пък като надничарки. И всеки ден имаме причина да се радваме, че сме постъпили така. Разбирате ме, чедо мое, нали?

— Да… да, майко — каза Гърбавото още по-изненадана. Тя беше много проницателна и умна и затова отсъди, че подобно взаимно бдение върху нравствеността на слугите и господарите прилича на специално устроен шпионаж над домашното огнище. Покровителствуваните от заведението го извършваха почти несъзнателно, защото той наистина беше доста умело прикрит и те наистина изпълняваха заповедите, без да се досещат за целта им.

— Обясних ви толкова подробно това, дъще — продължи настоятелката, като възприе мълчанието на Гърбавото за съгласие, за да не се смятате длъжна да останете против волята си в една къща, където противно на вашите надежди се сблъсквате и с не съвсем добродетелни примери. Домът на госпожа Бремон, където ви назначавам, е истински Божи дом. Казват само, въпреки че не ми се вярва, че дъщерята на госпожа Бремон — госпожа Ноази, която от известно време живее с майка си, няма много добро поведение, не изпълнява точно християнските си задължения и в отсъствието на мъжа си, който сега е в Америка, за беда много често приема някой си господин Харди, богат фабрикант.

Щом чу името на господаря на Агрикол, Гърбавото не можа да прикрие учудването си и се изчерви.

Разбира се, настоятелката сметна изненадата и руменината й за израз на крайната й срамежливост и добави:

— Трябва да знаете всичко, дъще, за да бъдете много внимателна. Длъжна бях да ви съобщя дори слуховете, които, надявам се, са лъжливи, защото дъщерята на госпожа Бремон винаги е имала пред очите си само добри примери и едва ли може да ги е забравила… Но тъй като вие ще бъдете там от сутрин до вечер, най-добре ще можете да кажете дали те са лъжа или истина. Ако за нещастие установите, че е истина, тогава, чедо мое, ще дойдете при мен и ще ми разкажете всички обстоятелства, които ви дават право да мислите така. А ако аз приема мнението ви, веднага ще ви прибера от този дом, защото светостта на майката не може да компенсира лошия пример от поведението на дъщерята… Вие сте под покровителството на нашето заведение и аз отговарям за спасението ви. Освен това, ако се наложи да напуснете госпожа Бремон и останете известно време без работа, в случай, че заведението е доволно от труда и от поведението ви, то ще ви изплаща по един франк на ден, докато ви настани на друго място. И така, вдругиден отивате у Бремон.

Гърбавото изпадна в много затруднено положение. От една страна, тя смяташе, че първоначалните й подозрения са справедливи и въпреки смирения си нрав негодуваше, че използуват сиромашията й и се опитват да я подкупят като шпионин с голяма заплата. От друга страна, не й се щеше да повярва, че такава възрастна жена като настоятелката може да падне толкова низко и да й предлага условия, позорни и за онзи, който ги приема, и за онзи, който ги поставя и се кореше за съмненията си. Освен това си мислеше, че преди да я назначи, настоятелката иска да провери дали честността й стои по-високо от една привлекателна заплата. Естествено, Гърбавото вярваше в доброто, затова прие последната мисъл и си каза, че дори да не е така, по този начин, без да обижда настоятелката, ще може по-лесно да отхвърли нечестните й подозрения. С едно движение, в което нямаше нищо високомерно, но което показваше, че съзнава човешкото си достойнство, младата шивачка изправи смирено сведената си глава, вгледа се в лицето на настоятелката, за да подчертае искреността на думите си, и трогнато й каза:

— Ах, госпожо (този път забрави да я нарече майко), не мога да ви се сърдя, че ме подлагате на такива изпитания. Виждате, че съм крайно бедна, пък и с нищо не съм заслужила доверието ви. Но повярвайте ми, в каквато и немотия да тъна, никога не бих се унижила да извърша толкова недостойно нещо, което вие, разбира се, сте принудена да ми предложите, за да се уверите, че ще получите моя отказ и че съм достойна за вашето съчувствие. Не, госпожо, не. Никога и за нищо на света няма да стана шпионин.

Гърбавото изрече толкова въодушевено последните думи, че лицето й се покри с руменина. Настоятелката беше достатъчно хитра и опитна, за да разбере искреността й. Тя се зарадва, че момичето не разбра правилно предложението й, усмихна се любезно, протегна му ръце и рече:

— Това е чудесно, дете мое. Целунете ме. Не защото думите ви са много справедливи. Но бъдете сигурна, че не ви подлагам на изпит, защото синовното доверие, което изискваме от нашите покровителствувани в полза на самите тях, не е шпионаж. Някои млади момичета, към които принадлежите и вие, както виждам, имат толкова здрав морал и толкова проницателен ум, че могат да се справят и без нашите съвети и сами да преценят какво би навредило на спасението им. Затова оставям на вас сама да решите кои тайни можете да ми доверите, ако сметнете това за редно.

— Ах, госпожо, каква доброта! — каза клетото момиче, без да предполага за всички хитрини и кроежи на калугерския ум и придобивайки увереността, че ще печели честно хляба си.

— Това не е доброта, а справедливост — продължи Света-Перпетуа, ставайки все по-любезна. — Човек трябва да изпитва голямо доверие и голяма любов към такива свети момичета като вас, които от сиромашия са станали истински светици, защото винаги са спазвали Божия закон. Но все пак нека ви попитам — по колко пъти на месеца се причестявате?

— Госпожо — отвърна Гърбавото, — не съм правила това от първото си причастие преди осем години. Едва изкарвам хляба си, като работя всеки ден до мръкнало, та не ми остава време…

— Боже мой, наистина ли не се причестявате! — извика настоятелката, плесна с ръце и направи всичко възможно, за да изрази скръбта и почудата си.

— Да, госпожо, казах ви — нямам време — отговори Гърбавото и погледна засрамено настоятелката.

След кратко мълчание Света-Перпетуа каза нажалено:

— Много съжалявам, скъпа дъще, но нали ви казах: както ние настаняваме покровителствуваните от нас момичета в благочестиви домове, така и от нас искат набожни момичета, които да се причестяват. Това е най-важното условие на заведението, което означава, че за огромно съжаление не ще мога да ви настаня там, където се надявах. Но ако по-нататък се откажете от безразличието си към светите тайнства, ще видим…

— Госпожо, — каза Гърбавото със свито от мъка сърце, защото трябваше да се откаже от единствената си надежда, — моля да ме извините, че напразно ви изгубих толкова време…

— Аз още повече съжалявам, дъще, че не мога да ви услужа, защото много ми се ще един ден да видя, че едно толкова достойно за съчувствие момиче е заслужило с набожността си постоянната поддръжка на благочестивите хора. Сбогом, дъще. Бог да бъде милостив, докато напълно се завърнете при него — като каза това, настоятелката стана и изпрати Гърбавото до вратата. Когато се готвеше да излезе, тя й рече: — Минете по коридора, слезте по стълбите, почукайте на втората врата отляво. Там е пералнята, където ще намерите Флорин. Тя ще ви отведе. Сбогом, скъпа дъще…

Щом Гърбавото напусна стаята на настоятелката, едва сдържаните досега сълзи потекоха като порой. От срам да не се яви така пред Флорин или пред някои калугерки, тя спря пред един прозорец и избърса мокрите си очи. Гледаше машинално към близката къща, където й се стори, че видя Адриана Кардовил. В този момент видя, че госпожица Кардовил излиза от една врата и бързо тръгва към дъсчената ограда, която делеше двете градини…

Едновременно с това Гърбавото подскочи, защото видя и една от двете сестри, чието изчезване бе хвърлило Дагоберт в отчаяние. Роз Симон, бледа, изнемощяла, уплашена и тревожна се доближи до оградата, която я делеше от госпожица Кардовил, сякаш се боеше да не я забележат…

IV глава
Гърбавото и госпожица Кардовил

Развълнувано, съсредоточено и неспокойно Гърбавото следеше движенията на госпожица Кардовил и Роз Симон от манастирския прозорец в градината, където изобщо не предполагаше, че може да ги открие.

Сирачето се бе изправило до самите дъски, разделящи манастирската градина от градината на лудницата на доктор Баление, и говореше нещо на Адриана, на чието лице веднага се изписа учудване, негодувание и съжаление. В същото време се втурна една калугерка, която разтревожено се оглеждаше насам-натам, сякаш търсеше някого. След това зърна Роз, грабна я за ръката, скара й се и въпреки острите думи, които госпожица Кардовил явно й отправи, отведе бързо сирачето. То се разплака и се обърна на два-три пъти към Адриана. Тогава госпожицата изрази още веднъж съчувствието си със знаци и бързо се обърна, за да скрие сълзите си.

Коридорът, на който се намираше Гърбавото по време на трогателната сцена, беше на горния етаж. Тя реши да слезе долу, да се промъкне в градината, да поговори с хубавата девойка със златните коси, да се убеди окончателно дали тя е госпожица Кардовил и ако не се е излъгала, да й каже, че Агрикол иска да й съобщи важни за нея неща, но не знае как.

Денят се изнизваше. Слънцето клонеше към залез. От страх да не би Флорин да не я дочака, Гърбавото побърза. Тя вървеше безшумно, ослушваше се неспокойно и най-сетне стигна до края на коридора. Оттам по няколко стъпалца се слизаше до пералнята. Шивачката чу гласове, слезе тичешком и се озова в дълъг коридор, по средата на който имаше остъклена врата, откъдето се излизаше в запазената за настоятелката част на градината. Гърбавото тръгна по една алея, прикривана от гъстия висок чимшир, и се добра до оградата. Близо до прозореца тя видя госпожица Кардовил, седнала на една банка.

От умората, уплахата и отчаянието, които изпита в нощта, когато я отведоха в лудницата на Баление, твърдостта на характера й се бе поразклатила. Докторът с дяволска хитрост използуваше слабостта на момичето и дори бе успял да го накара за известно време да се усъмни в ума си. Но спокойствието, което неизбежно настъпва след най-неприятните и най-силните вълнения, размислите и разсъжденията на здравия, бистър ум скоро успокоиха Адриана и отпъдиха страховете, които доктор Баление й внуши за кратко. Тя дори не се колебаеше дали докторът бе извършил всичко това по грешка. Разбра всичко от ужасно лицемерното, нахално и твърде лукаво поведение на този човек. По-късно се досети, че той е сляпо оръдие на Сен-Дизие. Тогава замлъкна и се успокои. Не изрече повече никакво оплакване, никакъв укор. Тя чакаше. И макар да я оставяха съвсем свободно да се разхожда, въпреки че винаги й забраняваха да има контакт с външни хора, сегашното й положение беше непоносимо, мъчително, особено за човек като нея, който страстно обича хармонията и приятната обстановка. Но тя чувствуваше, че всичко това не може да продължи безкрайно. Не познаваше силата и бдителността на законите, но здравият й разум просто й подсказваше, че едно неколкодневно затваряне, хитро основано на малковероятния предлог за умопомрачение, може да бъде изпробвано и дори безнаказано да се извърши. Но не вярваше, че може да продължи повече от допустимите граници, защото преди всичко една госпожица като нея не може да изчезне ненадейно, без да се разчуе къде е след известно време. И тогава щяха да се извършат сериозни проучвания за мнимата й лудост. Справедливо или не, това убеждение й беше достатъчно, за да възвърне на характера си обикновената сила и решителност. Тя напразно си задаваше въпроса коя е причината за това затваряне. Познаваше добре госпожа Сен-Дизие и не й се вярваше, че ще постъпи така без определена цел, само и само да й причини кратко мъчение. По този въпрос госпожица Кардовил не се лъжеше. Отец д’Егрини и княгинята бяха уверени, че Адриана знае повече, отколкото показва, и че предполага колко е важно за нея да се яви на 13 февруари на улица „Свети Франц“ и да встъпи в правата си. Затваряйки Адриана в лудницата, те нанасяха смъртоносен удар на бъдещето й. Но крайната мярка беше безполезна, защото макар Адриана да беше на път да разкрие семейната тайна, едва ли щеше да го направи скоро, тъй като липсваха някои скрити или изгубени книжа. Ала каквато и да беше причината за отвратителното поведение на нейните врагове, тя бе възмутителна. В момента не съществуваше по-надъхан с омраза и по-жаден за отмъщение човек от това благородно момиче. Щом си помислеше за всички страдания, на които я подлагаха госпожа Сен-Дизие, абат д’Егрини и доктор Баление, тя се заканваше с всички възможни средства да постигне бляскаво удовлетворение. Ако не успееше, смяташе да преследва, да гони неуморно целта си с хитрост, лицемерие и жестокост, и не за да отмъсти за собствените си страдания, а за да спаси други жертви от подобни мъчения, които нямаха сили да се борят и защитават като нея.

Адриана все още беше под болезненото впечатление от срещата с Роз Симон, подпираше се на облегалката на банката и закриваше с лява ръка очите си. Бе оставила шапката си настрана и тъй като главата й беше сведена, дългите златни къдрици падаха върху румените й страни. Тази изящна, небрежна поза очертаваше изумителното й тяло под лъскавата зелена рокля на вълни. Широката яка, обшита с червен сатен и бухналите ръкави, украсени с великолепна бродерия подчертаваха ослепителната белота на дългия врат и изваяните ръце, по които прозираха тънки сини венички. С една дума, доктор Баление й бе позволил да се облича според вкуса си — богато и кокетно, което тя не правеше от суетност, а от задължение към Бога, комуто е било угодно да я създаде толкова красива.

Гърбавото видя пищното облекло, добродушно се изненада от красотата му, без да си спомни за собствения си окаян вид и най-напред разумно си помисли, че една луда жена не може да се облече така. Доближи се развълнувана до прозореца, който я делеше от Адриана и като си помисли, че може би клетницата наистина е луда, но се е посвестила за малко, извика високо и с разтуптяно сърце:

— Госпожице Кардовил!

— Кой ме вика? — попита Адриана, изправи глава и от учудване и дори от страх, тихичко изпищя.

И наистина това бледо, грозно и дрипаво създание, изпречило се ненадейно пред очите й, можеше да всее само отвращение и страх у госпожица Кардовил. Тези две усещания се изписаха на лицето й.

Гърбавото не видя какво впечатление е направила. Тя застана пред решетките като прикована с втренчени очи и събрани от почуда или по-скоро от уважение ръце и се загледа в ослепителната хубост на Адриана. Думите на Агрикол за красотата на покровителката му й се струваха слаби. Дори в тайните си поетични видения Гърбавото не бе виждала такова рядко съвършенство.

Случайността бе събрала тези две крайности на грозота и хубост, на богатство и сиромашия. След като неволно показа почитта си към Адриана, Гърбавото пристъпи към прозореца.

— Какво обичате? — извика госпожица Кардовил без да крие отвращението си, което този път Гърбавото забеляза.

Шивачката наведе плахо очи и кротко каза:

— Извинете, госпожице, че се явявам така пред вас, но времето е скъпо. Изпраща ме… Агрикол.

Щом изрече тези думи, шивачката вдигна неспокойно очи в тревога да не би госпожица Кардовил да е забравила името на ковача, но много се зарадва, когато забеляза, че то сякаш понамали страха й. Адриана се доближи до прозореца и се вгледа в Гърбавото с благосклонно любопитство.

— Изпраща ви господин Агрикол Балдуин! — каза тя. — А вие коя сте?

— Аз съм му почти сестра, госпожице. Една бедна работничка, която живее в къщата му…

Адриана напрегна паметта си, успокои се напълно и след кратко мълчание каза усмихната:

— Вие ли накарахте Агрикол да се обърне към мен за гаранцията?

— Как, госпожице, вие си спомняте…

— Никога не забравям великодушието и благородството. Господин Агрикол с умиление ми говори за вашата преданост към него. Но как попаднахте в този манастир?

— Казаха ми, че тук мога да си намеря работа. Но за съжаление настоятелката ми отказа.

— А как ме познахте?

— По изумителната ви хубост, госпожице, за която Агрикол ми бе говорил.

— А може би ме познахте по това — каза Адриана усмихната, хвана с два пръста една къдрица от златистата си коса и я показа на Гърбавото.

— Не бива да се сърдите на Агрикол, госпожице — каза Гърбавото и по лицето й премина една от редките й усмивки, — той е поет и когато ми описа лицето на покровителката си с огромно уважение, не подмина нито едно от изключителните й съвършенства.

— Кой ви посъветва да дойдете при мен?

— Надеждата, че ще мога да ви услужа, госпожице. Вие приехте толкова добре Агрикол, че аз се осмелих да споделя признателността му към вас…

— Смелост, смелост, скъпа моя — каза Адриана зарадвана, — наградата ми ще бъде двойна, макар досега да съм била полезна на достойния ви брат само с намеренията си.

Докато разговаряха, Гърбавото и Адриана се гледаха с нескрито учудване.

Първо, Гърбавото не можеше да проумее как е възможно една луда жена да се изразява по начина, по който се изразяваше Адриана. Освен това се чудеше на собствената си смелост, с която отговори на госпожица Кардовил, без да подозира, че тя притежава неоценимото преимущество на възвишените и благородни натури да оценява всеки, който подходи към нея със съчувствие.

От своя страна, госпожица Кардовил дълбоко се трогна и изненада, щом чу това простовато, дрипаво момиче да говори с подбрани, изискани изрази. Колкото повече го наблюдаваше, толкова повече се стопяваше първоначалното й неприятно впечатление и постепенно то се превърна дори в симпатия. Със свойствената за жените бърза и остра наблюдателност, тя забеляза под дрипавата забрадка хубава, кестенява, гладка и лъскава коса. Забеляза също, че дългите й, бели и мършави ръце, макар и омотани в дрипи, бяха много чисти. Това показваше, че чистотата, старанието и себеуважението се бореха с ужасната сиромашия. И накрая, в бледите, скръбни черти на младата шивачка, в разумното, кротко и боязливо изражение на сините й очи Адриана откриваше трогателна, тъжна прелест и скромно достолепие, които прикриваха грозотата й. Госпожица Кардовил до полуда обичаше физическата красота, но духът й беше много възвишен, душата й много благородна, сърцето й много чувствително и тя умееше да оценява нравствената хубост, която често грееше на някое смирено и препатило лице. Но за нея това чувство беше съвсем ново, защото високото й положение в обществото до този момент не й бе дало възможност да се сближи с хора като Гърбавото.

След кратко мълчание, в което красивата благородничка и дрипавата шивачка се оглеждаха с изненада, Адриана каза на Гърбавото:

— Струва ми се, че се досещам за причината на вашето недоумение. Вероятно смятате, че разумните ми думи не подхождат на една луда жена, каквато са ви казали, че съм. А пък аз — добави госпожица Кардовил със съжаление и уважение, — намирам, че учтивият ви тон и приличните ви обноски не подхождат на положението, в което сте изпаднали. Така че моето учудване е по-голямо от вашето.

— Ах, госпожице — извика Гърбавото с толкова искрена радост, че очите й плувнаха в сълзи, — така е наистина! Излъгаха ме. Но когато преди малко видях колко сте красива и чух кроткия ви глас, изобщо не исках да повярвам, че ви е сполетяло такова нещастие. Но как попаднахте тук?

— Бедната! — подхвана Адриана напълно разстроена от състрадание към това превъзходно момиче. — Защо сте толкова нещастна, след като имате такова сърце и такъв остър ум? Но бъдете спокойна, няма да остана тук завинаги. Скоро ще се върнем на мястото, което се полага и на мен, и на вас. Повярвайте ми, никога не ще забравя, че сте презряла отчаяното си положение, оставайки без единственото си препитание — труда, и сте се постарала да дойдете при мен, за да ми бъдете полезна. Наистина, можете да ми направите голяма услуга и аз много се радвам, че ще ви бъда задължена. Но ще видите, че умея да бъда признателна — каза Адриана с топла усмивка. — Но преди да помислим за мен, нека помислим за другите. Брат ви е в затвора, нали?

— Благодарение на великодушието на един негов приятел вече сигурно не е, госпожице. Вчера вечерта баща му отнесе парите за гаранцията и му обещаха днес да освободят сина му. Но той ми писа от затвора, че има много важно съобщение за вас.

— За мен ли?

— Да, госпожице. Надявам се, че днес ще бъде пуснат. Но как би могъл да ви съобщи?

— На мен ли има да съобщи нещо? — повтори госпожица Кардовил изненадана. — Изобщо не мога да предположа за какво става дума. Но докато съм затворена тук, без връзка с външния свят, господин Агрикол не може да се обърне нито към мен лично, нито чрез друго лице. Ще трябва да чака, докато изляза оттук. Но това не е всичко. Трябва да спаси от този манастир две нещастни момичета, които заслужават повече съжаление от мен. Тук насила са затворени дъщерите на маршал Симон.

— Знаете ли имената им, госпожице?

— Когато ми съобщи за пристигането им в Париж, господин Агрикол ми каза, че са на петнадесет години и че много си приличат. Когато завчера се разхождах, както винаги, забелязах две малки отчаяни момиченца, които от време на време са показваха на прозорците на стаичките, в които живеят разделени — едното на долния, другото на горния етаж. Предчувствието ми подсказа, че това са сирачетата, за които ми бе говорил господин Агрикол и които живо ме интересуват, защото са мои роднини.

— Ваши роднини ли?

— Да. Но не можах да им помогна с нищо и само със знаци се опитах да им покажа колко ми е мъчно за тях. По сълзите и по помръкналите им личица разбрах, че са затворени насила в манастира, както аз — в тази къща.

— Досещам се, госпожице. Сигурно сте станала жертва на омразата на близките си.

— Каквото и да е положението ми, то не е толкова страшно, колкото това на момичетата, чието отчаяние е ужасно. Най-много ги съсипва раздялата им. Според думите на едното от тях, с което говорих преди малко, те също като мен са станали жертва на някаква гнусна интрига. Но благодарение на вас ще могат да се спасят. Откакто съм тук, нямам никакви връзки с външния свят. Не ми оставиха нито перо, нито хартия и нямам възможност да пиша на никого. Затова ме изслушайте внимателно и ще успеете да пресечете това отвратително гонение.

— Говорете, говорете, госпожице!

— Тук ли е войникът, бащата на Агрикол, който доведе сирачетата във Франция?

— Тук е, госпожице. Ах, ако знаехте какво отчаяние и каква ярост го обзе, когато се върна и не намери децата, поверени му от умиращата им майка!

— Преди всичко трябва да се постарае да не действува със сила, защото ще провали всичко. Вземете този пръстен — и Адриана свали един пръстен от ръката си. — Дайте му го и нека той веднага отиде при… Сигурна ли сте, че ще запомните името и адреса на един човек?

— Да, госпожице, бъдете спокойна. Агрикол ми каза името ви само веднъж, но аз не го забравих. И сърцето има памет.

— Виждам, скъпа. Впрочем, запомнете името на граф Монброн.

— Граф Монброн. Няма да го забравя.

— Той е мой добър стар приятел и живее на площад „Вандом“ №7.

— Площад „Вандом“ №7. И това ще запомня.

— Нека бащата на Агрикол отиде при него още тази вечер. Ако не го намери, да го чака, докато се върне. Тогава да му даде този пръстен в уверение, че е изпратен от мен, и той ще го приеме. Нека му разкаже всичко: и за отвличането на децата, и адреса на манастира и затова, че съм затворена като невменяема в заведението на доктор Баление. Истината има собствено звучене и господин Монброн ще му повярва. Той е много опитен и умен мъж и думата му тежи. Сигурна съм, че веднага ще отиде, където трябва и след ден-два клетите сирачета и аз ще бъдем свободни. Благодарение на вас, разбира се. Но времето е скъпо, могат да ни сварят заедно. Побързайте, скъпа, вървете…

Когато Гърбавото се канеше да тръгне, Адриана й каза с толкова мила усмивка, с толкова нежен глас и сърдечност, че тя не можеше да не повярва на искреността й:

— Господин Агрикол ми каза, че по сърце приличам на вас. Сега разбирам какъв комплимент ми е направил и каква чест е това за мен. Моля, ви дайте ми ръката си — добави госпожица Кардовил с насълзени очи. После промъкна красивата си ръка между решетките на прозореца и я подаде на Гърбавото.

Думите и държанието на красивата благородничка бяха толкова чистосърдечни, че шивачката без всякакъв срам сложи бедняшката си, слаба и разтреперана ръка в дланта на Адриана. Тогава обзетата от искрено уважение госпожица Кардовил я поднесе до устните си и рече:

— Понеже не мога да ви прегърна като сестра затова, че ме спасявате, нека поне целуна тази благородна и светена от труд ръка.

В същото време в градината на доктор Баление се чуха стъпки. Адриана бързо се изправи и изчезна зад зелените дървета, прошепвайки на Гърбавото:

— Дързост, памет и надежда!

Всичко стана толкова светкавично, че младата шивачка не можа да реагира. Отново сълзи, но този път на радост, потекоха по страните й. Щом момиче като госпожица Кардовил я смяташе за своя сестра, целуваше й ръка и се гордееше, че по сърце прилича на нея — беднячката, изпаднала на дъното на пропастта и сиромашията, значи то почиташе братското равенство, което е толкова божествено, колкото и Божието слово и Евангелието. Има думи и впечатления, които са в състояние да накарат една добра душа да забрави цяла върволица от тежки години, защото те като гръмотевица разкриват собственото й величие. Така стана и с Гърбавото. Благодарение на великодушните думи на Адриана, тя за малко осъзна значението си. И макар, че това чувство бе кратко и неизразимо, тя събра длани и вдигна очи към небето с гореща признателност. Защото въпреки че не се причестяваше, никой на този свят не бе надарен като нея с толкова дълбоко и искрено набожно чувство, което спрямо догмата е същото, каквото е безкрайността на звездното небе спрямо свода на една църква.

Пет минути след като Гърбавото се раздели с госпожица Кардовил и напусна градината, без да я забележат, тя се качи на първия етаж и тихо почука на вратата на пералнята. Отвори й една калугерка.

— Тук ли е госпожица Флорин, сестро? — попита момичето.

— Не можеше да ви чака повече. Сигурно идвате от стаята на настоятелката.

— Да… сестро — каза шивачката и потопи поглед в земята — Ще имате ли добрината да ми кажете откъде да изляза?

— Вървете с мен.

Гърбавото тръгна след сестрата, но на всяка стъпка трепереше да не би настоятелката да я срещне и с пълно право да се учуди защо се е задържала толкова дълго в манастира. Най-сетне първата врата на обителта се затвори след Гърбавото. Тя притича през широкия двор, стигна до жилището на портиера и го помоли да отвори външната врата. В този момент чу плътен глас, който каза:

— По всичко личи, дядо Йероним, че тази нощ ще трябва да удвоим охраната. Отсега ще заредя в пушката си още два патрона. Настоятелката заповяда да обикалят две стражи, вместо една.

— Честно да ти кажа, Никола, на мен не ми трябва пушка — каза друг глас. — Косата ми е остра като бръснач. Може да е градинарско оръжие, но си го бива.

Разтревожена от думите, които случайно дочу, Гърбавото се приближи до стаичката на портиера и го помоли да й отвори.

— Ти пък откъде се взе? — подаде се от стаята си портиерът, в ръката с двуцевката, която пълнеше. Той изгледа подозрително и изпитателно момичето.

— Идвам от стаята на настоятелката — отвърна плахо Гърбавото.

— Да не лъжеш? — грубо каза Никола. — Не ми харесваш нещо… Както и да е, махай се бързо.

Пътната врата се отвори и Гърбавото излезе. Едва успя да направи няколко крачки и застина от почуда. Насреща й тичаше Сърдитко, а малко след него бързаше Дагоберт. Момичето тръгна към войника, но в същия момент един плътен, приятен глас извика отдалеч:

— Гърбаво!

Тя се обърна. На срещуположната страна видя затичания Агрикол.

V глава
Срещата

Щом зърна Дагоберт и Агрикол, Гърбавото застина на няколко крачки от манастирската врата.

Войникът още не бе забелязал шивачката. Той бързаше след Сърдитко, който въпреки че бе измършавял, окалян, мръсен и настръхнал, потръпваше от радост и от време на време извръщаше умната си муцуна към своя господар.

— Да, да, разбирам те, мое клето старче — каза войникът с нежност, — ти си по-верен от мен. Ти не остави нито за миг милите ми дечица и вървя след тях. Чака ги прегладнял цял ден и цяла нощ пред вратата на къщата, където са ги отвели, и щом разбра, че няма да излязат, хукна към дома да ме търсиш. Тъкмо когато бях побеснял от отчаяние, ти извърши онова, което трябваше да свърша аз. Ти намери мястото, където са ги скрили. А какво показва това? Че животните струват повече от хората. Разбира се… Най-сетне… Скоро пак ще ги видя. Само като си помисля, че утре е 13 и че ако не беше ти, стари мой Сърдитко, всичко щеше да е загубено и тръпки ме побиват. Но дали ще стигнем скоро? Колко пуст квартал! И мръква вече.

Докато държеше това слово на Сърдитко, Дагоберт не сваляше очи от вярното си куче. Но изведнъж доброто животно заподскача и го изостави. Тогава той вдигна глава и на няколко крачки видя кучето, което подскачаше от радост пред Гърбавото и Агрикол.

— Гърбаво! — извикаха бащата и синът, щом видяха младата шивачка, доближиха се плътно до нея и я загледаха с безкрайна изненада.

— Добри новини, господин Дагоберт — каза тя щастлива, — Роз и Бланш се намериха. — После се обърна към ковача и добави: — Добри новини, Агрикол. Госпожица Кардовил не е луда. Видях се с нея.

— Не е луда! Какво щастие! — възкликна ковачът.

— Децата! — извика Дагоберт и хвана с разтреперани ръце Гърбавото. — Видя ли ги?

— Видях ги преди малко. Много са натъжени и отчаяни. Но не можах да говоря с тях.

— Ах! — изпъшка Дагоберт и се хвана за гърдите. — Никога не съм предполагал, че сърцето ми може да бие толкова силно. И пак благодарение на кучето ми… Знаех, че така ще стане… Както и да е, прилошава ми от радост.

— Както виждаш, татко, денят е добър — каза Агрикол и погледна Гърбавото с признателност.

— Прегърни ме, скъпа дъще — добави войникът, притисна ръцете на Гърбавото към гърдите си и тръпнещ от нетърпение каза: — Да потърсим бързо децата.

— Ех, Гърбаво — каза Агрикол трогнат, — връщаш спокойствието, а може би и живота на баща ми. Но откъде знаеш, че госпожица Кардовил…

— Чиста случайност… А ти как попадна тук?

— Сърдитко спря и лае — извика Дагоберт, който ги беше изпреварил с няколко крачки.

И наистина, кучето също гореше от нетърпение да види сирачетата. Но тъй като знаеше по-добре от господаря си къде се намират, то застана пред вратата на манастира и започна да лае, за да привлече вниманието на Дагоберт. Войникът разбра кучето, смигна заговорнически на Гърбавото и рече:

— Тук ли са децата?

— Да, господин Дагоберт.

— Сигурен бях. Вярно куче. Да, животните струват повече от хората. Освен теб, Гърбаво. Ти струваш повече и от хората, и от животните. Най-сетне… Клетите дечица! Ще ги видя, ще си ги прибера — казвайки това, Дагоберт се затича, въпреки старостта си, за да отиде по-бързо при кучето.

— Агрикол — извика Гърбавото, — не позволявай на баща си да чука на тази врата, защото всичко ще провалим.

Ковачът застигна с два скока баща си.

— Татко, не чукай — извика той и го хвана за ръката.

— Какво ти става?

— Гърбавото каза, че ако почукаш, всичко е изгубено.

— Какво?

— Тя ще ти разкаже.

Гърбавото ги застигна и каза на войника:

— Дагоберт, не бива да стоим пред тази врата, защото могат да ни видят. Ще събудим подозрение. По-добре да вървим покрай стената…

— Подозрение ли?! — възкликна войникът, но не се отдръпна от вратата. — Какво подозрение?

— Моля те, не стой там — каза Гърбавото толкова настоятелно, че Агрикол се присъедини към нея и рече на баща си:

— Татко, щом Гърбавото казва, значи има причини. Нека я послушаме. Болничната градина е наблизо. Оттам никой не минава. Ще можем да си поговорим на спокойствие.

— Бога ми, нищо не разбирам! — извика Дагоберт без да се помръдне от вратата. — Децата са тук и аз ще си ги взема. Ще си тръгна с тях. Това е работа за десет минути.

— Не се надявай, господин Дагоберт — каза Гърбавото. — Това е много по-трудно, отколкото си мислиш. Ела, ела. Не чуваш ли. В двора разговарят.

И наистина се чу един доста висок глас.

— Върви, татко, върви — каза Агрикол и задърпа баща си.

Сърдитко много се изненада от тези колебания и излая два-три пъти, без да се помръдне от мястото си, сякаш протестираше срещу унизителното отстъпление. Но след поканата на Дагоберт побърза да се присъедини към останалата войска.

Часът беше пет. Задуха силен вятър и гъсти дъждовни облаци покриха небето. На това място болничната градина граничеше с манастирската и беше пуста. Дагоберт, Агрикол и Гърбавото спокойно можеха да се съвещават в отдалеченото кътче.

Войникът едва сдържаше нетърпението си и щом завиха по улицата, каза на Гърбавото:

— Хайде, казвай, дъще. Като на тръни съм.

— Къщата, където са дъщерите на маршал Симон е манастир, господин Дагоберт.

— Манастир ли! — извика Дагоберт. — Трябваше да се сетя. Все едно — ще ги търся в манастира, както и навсякъде другаде.

— Но, господин Дагоберт, те са затворени тук против своята воля и против твоята, така че няма да ти ги дадат.

— Няма да ми ги дадат ли? Ще видим — и направи крачка към улицата.

— Татко — възпря го Агрикол, — почакай малко. Изслушай Гърбавото.

— Нищо не искам да слушам. Как така! Децата са тук, на две крачки от мен, аз зная това и да не ги взема веднага — доброволно или на сила? Бога ми, не го разбирам. Пусни ме!

— Господин Дагоберт, моля те, изслушай ме — каза Гърбавото и го хвана за другата ръка. — Има друг начин да прибереш нещастните госпожици, и то без насилие. Госпожица Кардовил ми каза, че ако употребиш насилие, всичко е загубено…

— Щом има друг начин, добре. Казвай бързо да видим какъв е.

— Ето пръстена, който госпожица Кардовил…

— Каква е тази госпожица Кардовил?

— Татко, същата онази великодушна госпожица, която искаше да ми стане гарант и на която имам да съобщя много важни неща.

— Добре, добре — поде Дагоберт, — и за това ще поговорим. Но какво означава този пръстен, Гърбаво?

— Ще го вземеш и веднага ще отидеш при господин граф Монброн на улица „Вандом“ №7. Този човек явно е влиятелен. Той е приятел на госпожица Кардовил и пръстенът ще го убеди, че тя те е пратила. Ще му кажеш, че тя е затворена в лудницата до манастира като невменяема и че в манастира насила са задържани дъщерите на маршал Симон.

— Добре, а после?

— После господин Монброн ще направи каквото е необходимо пред високопоставени лица, за да освободят госпожица Кардовил и двете дъщери на маршал Симон. И може би утре или вдругиден…

— Утре или вдругиден! — извика Дагоберт. — Може би! Днес, още сега ми трябват. В другиден и то може би, ще бъде късно. Все пак ти благодаря, Гърбаво. Задръж си пръстена. Предпочитам сам да си върша работата. Чакай ме тук, чедо.

— Какво смяташ да правиш, тате? — извика Агрикол и отново възпря войника. — Това е манастир! Помисли какво ще извършиш!

— Новобранец си ти и нищо не знаеш. А аз познавам правилата на манастирите като дланта си. Неведнъж ми се е случвало да ги използувам в Испания. Ето какво ще стане. Ще почукам и една портиерка ще ми отвори. Ще ме попита какво искам, а аз няма да й отговоря. Ще поиска да ме спре, но аз ще я подмина. А вляза ли веднъж в манастира, ще повикам децата си колкото ми глас държи и ще го обходя от горе до долу.

— Ами калугерките, господин Дагоберт? — попита Гърбавото и отново се помъчи да спре Дагоберт.

— Калугерките ще се спуснат подире ми, ще ме подгонят и ще се развикат като свраки без гнездо, зная това. Така спасих в Севиля една андалуска, която някакви нехранимайковци бяха затворили насила. Ще ги оставя да си крещят, а аз ще тичам из манастира и ще викам Роз и Бланш… Те ще ме чуят и ще ми отговорят. Ако са заключени, ще избия с каквото ми попадне вратата.

— Ами калугерките, господин Дагоберт, калугерките!

— С виковете си калугерките няма да ме спрат да издъня вратата, да взема децата в прегръдките си и да се махна. Ако затворят вратата отвън, пак ще я избия. И така — добави Дагоберт, отскубвайки се от ръката на Гърбавото, — чакайте ме тук. След десет минути ще се върна. Чедо, иди да намериш кола.

Агрикол беше по-спокоен от баща си и добре познаваше наказателния закон, затова много се изплаши от последствията, които можеше да има странната постъпка на стария войник. Той се хвърли пред баща си и извика:

— Моля те, татко, още една дума…

— Боже мой, хайде, казвай по-бързо.

— Влезеш ли насила в манастира, всичко е изгубено.

— Как така?

— Първо, господин Дагоберт — каза Гърбавото, — в манастира има мъже. Преди малко видях на излизане портиера, който пълнеше пушката си, а градинарят разказваше за острата си коса и за стражата, която обикаля нощем…

— Да не мислиш, че се страхувам от пушката на портиера и косата на градинаря.

— Както и да е, татко. Моля те, послушай ме още малко. Ти ще почукаш, нали? Вратата ще се отвори и портиерът ще те попита какво искаш?

— Ще кажа, че искам да говоря с настоятелката и ще се вмъкна в манастира.

— Боже мой, господин Дагоберт — каза Гърбавото. Щом преминеш двора, ще стигнеш до втората врата, която е заключена. Там има калугерка, която отговаря само след като й кажат причината за посещението.

— Ще й кажа, че искам да видя настоятелката.

— Но, тате, в манастира никой не те познава и ще отидат да повикат настоятелката.

— Добре, а после?

— Тя ще дойде.

— И после?

— Ще те попита какво искаш?

— Как какво искам? Боже мой, децата си!

— Потърпи още малко, тате. Щом са взели такива мерки, можеш да не се съмняваш, че са задържали дъщерите на маршал Симон против тяхната воля и против твоята воля.

— Разбира се. Сигурен съм. За да успеят, завъртяха и главата на клетата ми жена…

— Тогава, тате, настоятелката ще ти отговори, че не разбира какво искаш и че дъщерите на маршал Симон не са в манастира.

— Аз пък ще й кажа, че са тук. Свидетел е Гърбавото, свидетел е и Сърдитко.

— Настоятелката ще ти отговори, че не те познава, че няма да ти даде обяснение и ще затвори вратата.

— Тогава ще избия вратата, щом ще стигаме дотам. Оставете ме, за бога, оставете ме!

— А портиерът ще чуе врявата, ще отиде при стражата, а тя ще те залови и арестува.

— Какво ще стане тогава с клетите деца, господин Дагоберт — попита Гърбавото.

Бащата на Агрикол беше разумен човек и разбра, че забележките на Гърбавото и на сина му са справедливи. Но знаеше също така, че сирачетата на всяка цена трябва да бъдат освободени преди утрешния ден. Тази мисъл беше толкова ужасна, че Дагоберт хвана с пламнали ръце челото си и се отпусна върху един камък, смазан от неумолимата съдба и от положението, в което беше изпаднал. Агрикол и Гърбавото, натъжени от мълчаливото му отчаяние, тъжно се спогледаха. Ковачът седна до войника и му рече:

— Успокой се, тате. Помисли какво ти каза Гърбавото. Ако отидеш с пръстена на госпожица Кардовил при онзи господин, който има влияние, госпожиците могат да бъдат освободени утре. В най-лошия случай, ще ги пуснат вдругиден…

— Какво ми говорите? Да ме подлудите ли искате? — извика Дагоберт и подскочи от мястото си. Той така изгледа Гърбавото и Агрикол, че те изплашени отскочиха назад. — Простете ми, деца — каза след дълго мълчание Дагоберт, идвайки на себе си, — не бива да избухвам затова, че не ме разбирате. Вие сте прави, но и аз имам право. Чуйте ме. Ти, Агрикол, си честен мъж, а ти, Гърбаво, си честно момиче. Нека никой не научи това, което ще ви кажа. Знаете ли защо доведох тези деца от далечния Сибир? За да бъдат утре сутринта на улица „Свети Франц“. Ако не се явят там, ще наруша последната воля на покойната им майка.

— Улица „Свети Франц“ №3 ли? — извика Агрикол.

— Да… Откъде знаеш номера? — попита Дагоберт.

— Този номер е написан на един бронзов медальон?

— Да — отговори бащата още по-учуден. — Кой ти каза?

— Почакай малко, тате. Остави ме да помисля. Мисля, че ще налучкам… Да, Гърбаво, ти ми каза, че госпожица Кардовил не е луда.

— Не, държат я насила в тази къща и не й позволяват никакви контакти. Тя добави, че може би е жертва на някакви гнусни интриги, както и дъщерите на маршал Симон.

— Вече няма никакво съмнение — извика ковачът. — Сега разбирам всичко. Госпожица Кардовил също трябва да бъде утре на улица „Свети Франц“, но тя не знае това.

— Как така?

— Още една дума, Гърбаво. Госпожица Кардовил каза ли ти, че утре непременно трябва да бъде на свобода?

— Не, защото когато ми даде пръстена за граф Монброн, тя ми каза: „Благодарение на него утре или вдругиден аз и дъщерите на маршал Симон ще бъдем свободни…“

— Какво искаш да кажеш? — попита нетърпеливо Дагоберт сина си.

— Когато преди малко дойде да ме освободиш от затвора — поде ковачът, — аз ти казах, че имам да изпълня един свещен дълг и ще те намеря у дома…

— Да, а аз ходих да се моля за разни неща, но ще ти разкажа след малко.

— Веднага изтичах на улица „Вавилонска“, защото не знаех, че госпожица Кардовил е луда или я правят на луда. Един слуга ми отвори и ми каза, че госпожицата ненадейно е полудяла. Разбираш, тате, какъв удар беше това за мен. Попитах го къде е, а той ми отговори, че не знае. Тогава го попитах дали мога да разговарям с някой от роднините й. Но понеже облеклото ми не вдъхва голямо доверие, той ми отговори, че няма никой. Бях отчаян. Мина ми през ума, че щом е луда, лекарят й сигурно знае къде са я отвели. Ако тя е в състояние да общува, той ще ме заведе при нея, а ако не е и роднините й ги няма, ще кажа на него, защото често докторът е и приятел. Попитах слугата дали знае кой е лекарят на госпожица Кардовил. Той веднага ми каза името и адреса му: доктор Баление, ул. „Тарен“ №12. Хукнах натам, но беше излязъл. Близките му ми казаха, че към пет часа мога да го намеря в неговата болница, която е близо до манастира. Ето защо се срещнахме тук.

— А медальонът? Медальонът — каза Дагоберт нетърпеливо. — Къде видя медальона?

— За него и за други неща, за които писах на Гърбавото, исках да се видя с госпожица Кардовил и да й съобщя за някои важни открития.

— Какви са тези открития?

— Ето какви, тате. В деня, когато ти тръгна, аз отидох при нея, за да я помоля да ми стане гарант. Но са ме следили. Тя научи това от една своя слугиня. За да ме спаси от арестуването, тя ме скри в едно скривалище в двореца си. Беше малка сводеста стаичка, осветена отгоре, през някакъв процеп. След известно време започнах да виждам добре. Нямах какво да правя и започнах да се извръщам наоколо. Стените бяха украсени с дърворезби. Вратата на скривалището беше майсторски обкована с железа. Тъй като занаятът ми е такъв, въпреки всички тревоги, започнах внимателно и любопитно да разглеждам направата. Всичко разбрах, само една медна петелка не можах да проумея за какво е. Дръпнах я към себе си, надясно, наляво — не помръдва. Накрая ми дойде наум, че тя е от някакъв друг механизъм и вместо да я дърпам, силно я натиснах навътре. Нещо веднага изскърца и видях, че над вратата на скривалището се спусна една дървена кутия. Понеже бях натиснал много силно петелката, от рязкото движение на земята падна едно медальонче с верижка.

— И на това медальонче видя адреса? — извика Дагоберт.

— Да, тате, и заедно с медальона падна и едно голямо, запечатано писмо. Наведох се да го взема и неволно прочетох адреса, написан с едри букви: „За госпожица Кардовил. Нека тя прочете книжата, веднага щом й се предадат.“ Под тези думи бяха изписани главните букви Р. и К., украсени с венетки и датата: „Париж, 12 ноември 1830.“ Обърнах плика от другата страна и видях върху двата печата същите главни букви и над тях корона.

— Печатите не бяха ли счупени? — попита Гърбавото.

— Съвсем цели.

— Тогава няма никакво съмнение. Госпожица Кардовил не е знаела, че притежава тези книжа — рече шивачката.

— И аз така си помислих, защото й бе поръчано веднага да отвори писмото. А оттогава са изминали близо две години, а печатите си стояха непокътнати.

— Очевидно — каза Дагоберт. — И какво направи след това?

— Върнах всичко на мястото и се заклех да съобщя на госпожица Кардовил. Но след малко ме откриха в скривалището. Повече не можах да се видя с госпожицата. Само успях да кажа на една от прислужниците й нещо като намек за намереното, с надеждата, че тя ще отвори очите на господарката си. И накрая, щом ми се удаде възможност да ти пиша, Гърбаво, помолих теб да намериш госпожица Кардовил…

— Но този медальон прилича на медальона на дъщерите на генерал Симон — каза Дагоберт. — Каква е тази работа?

— Тази работа е много проста, татко. Сега си спомням, че госпожица Кардовил им е роднина. Тя ми каза.

— Тя е роднина на Роз и Бланш?

— Без съмнение — рече Гърбавото. — Преди малко и на мен ми каза същото.

— Е, сега разбираш ли — поде Дагоберт и изгледа със свито сърце сина си, — че трябва да прибера децата още днес? Разбираш ли, че един ден закъснение ще бъде фатален, както ми каза и клетата им умираща майка? Разбираш ли най-сетне, че не мога да се задоволя с може би и утре, защото идвам от далечния Сибир с тези деца, за да ги заведа утре на улица „Свети Франц“? Разбираш ли най-после, че не мога да чакам повече и ще подпаля този манастир.

— Но, тате, повтарям, насилието…

— За Бога, знаеш ли какво ми отговори тази сутрин приставът, когато поднових оплакването срещу изповедника на клетата ти майка? „Няма никакво доказателство и нищо не може да се направи.“

— Но сега поне има доказателства и се знае къде са момичетата. Тази увереност дава сили на човека. Бъди спокоен. Законът е по-силен от всички манастирски настоятелки на света.

— Но нали граф Монброн, при когото госпожица Кардовил ви моли да отидеш, е влиятелен мъж — каза Гърбавото. — Ще му кажеш по какви причини госпожиците трябва да бъдат освободени още тази вечер. А и госпожица Кардовил, която също има интерес утре да бъде на свобода. Тогава граф Монброн ще ускори действията на правосъдието и тази вечер ще ти предадат децата.

— Гърбавото е права, тате. Иди у графа. Аз ще изтичам до пристава и ще му кажа, че знаем къде са задържани момичетата. А ти, Гърбаво, се прибери у дома и ни чакай там, нали така, тате? Всички ще се срещнем у дома.

Дагоберт помисли малко и внезапно каза на Агрикол:

— Добре. Ще те послушам. Но я си представи, че приставът ти каже: „Нищо не може да се направи преди утрешния ден.“ Представи си, че и граф Монброн ми каже същото. Мислиш ли, че ще стоя със скръстени ръце до утре?

— Татко…

— Стига — отсече войникът. — Зная какво да правя. Ти, чедо, тичай при пристава. Ти, Гърбаво, върви у дома и ни чакай. А аз ще ида при графа. Дай ми пръстена. Кажи адреса.

— Площад „Вандом“ 7, граф Монброн. Изпраща те госпожица Кардовил — каза Гърбавото.

— Имам добра памет — рече войникът. — И нека час по-скоро се срещнем на улица „Brise-Miche“.

— Добре, тате, успех и смелост. Ще видиш, че законът защитава и закриля честните хора…

— Толкова по-добре — рече войникът, — защото иначе честните хора щяха да бъдат принудени сами да се защитават и закрилят. И така, деца, дано скоро се срещнем вкъщи.

Когато Агрикол, Дагоберт и Гърбавото се разделиха, вече беше съвсем тъмно.

VI глава
Уречени срещи

Часът беше осем вечерта. Дъждът шибаше прозорците на Франциска Балдуин на улица „Brise-Miche“, а силният вятър разклащаше вратата и незатворените кепенци. Но по безредието и занемареността на бедняшката стаичка, която обикновено се поддържаше толкова чиста, сега се виждаше, че явно са станали някакви много тъжни произшествия, които са объркали живота на сиромасите, живели мирно до този момент. Подът беше кален, дебел слой прах покриваше мебелите, които преди светеха от чистота. Откакто приставът бе отвел Франциска Балдуин, леглото не беше оправяно. Когато онази нощ Дагоберт се върна след поредните безполезни опити да открие Роз и Бланш, съсипан от умора и смазан от отчаяние, той се тръшна облечен и лежа така няколко часа.

На масата имаше една бутилка, една чаша и няколко резена твърд хляб. Те показваха пестеливостта на войника, чиито средства се изчерпваха с парите, които Гърбавото донесе от заложната къща след арестуването на Франциска.

На мъждивата светлина от една свещ, поставена върху малката печка, която беше студена като камък, защото дървата отдавна бяха свършили, се виждаше Гърбавото, седнала и заспала на един стол с глава, отпусната върху гърдите. Ръцете й бяха скриви под басмената престилка, а краката й се опираха върху последната пръчка на стола. От време на време тя потръпваше от студ в мокрите си дрехи. След уморителния ден, след бурните преживявания, клетницата не беше яла, защото нямаше хляб у дома си. Тъй като очакваше завръщането на Дагоберт и Агрикол, сънят й не беше спокоен. В тревогата си Гърбавото отваряше очи наполовина и то се стресна, подскочи, втурна се бързо към бащата на Агрикол и попита:

— Какво става, господин Дагоберт? Носите ли добри новини? Носите ли… — но не можа да довърши, защото се изплаши от мрачното, страховито лице на войника.

Дагоберт беше толкова угрижен, че сякаш не забеляза шивачката. Той се отпусна отпаднал на един стол, облегна лакти на масата и закри лицето си с ръце. След като дълго размишлява, войникът се изправи и каза с приглушен глас:

— Трябва… Трябва… — после направи няколко крачки из стаята, заоглежда се наоколо, сякаш търсеше нещо. След малко забеляза до печката една желязна, дълга две стъпки пръчка, която използуваха за вдигане на колелото, когато се нажежеше. Той я взе, огледа я внимателно, претегли я на ръка и доволно я сложи на масата.

Смаяна от дългото мълчание на Дагоберт, Гърбавото следеше с плахо и неспокойно любопитство движенията му. Но след учудването я обзе ужас, защото войникът взе торбата си от един стол, извади два пищова и започна да ги зарежда. Шивачката обезумя от страх и извика:

— Боже мой, господин Дагоберт, какво смяташ да правиш?

Войникът изгледа Гърбавото, сякаш я виждаше за пръв път и сопнато й каза:

— Добър вечер, дъще… Колко е часът?

— Преди малко в „Сен Мари“ удари осем, господин Дагоберт.

— Осем часът — рече войникът на себе си. — Още е осем часът — и сложи пищовите до желязната пръчка. След това отново се заоглежда и умисли.

— Господин Дагоберт — осмели се да продума Гърбавото, — не носиш ли добри новини?

— Не.

Войникът изрече само тази дума и то толкова отсечено, че Гърбавото не посмя да го разпитва повече, млъкна и седна отново на мястото си. Сърдитко подпря глава на коленете й и също започна с любопитство да следи всички движения на Дагоберт. Той помисли още малко, отиде до леглото, взе един чаршаф, премери го, пресметна дължината му, обърна се към Гърбавото и рече:

— Дай ми ножица…

— Господин Дагоберт!…

— Хайде, миличка, дай ножицата — повтори Дагоберт кротко, но с тон, който не търпи възражения.

Шивачката взе ножицата от кошничката на Франциска и я подаде на войника.

— Сега хвани чаршафа от другия край и опъвай…

След малко Дагоберт разряза чаршафа на четири парчета по дължина, осука ги като въже и ги завърза един за друг. Така дължината му стана около двадесет крачки, но това явно не му беше достатъчно и той каза на себе си:

— Трябва ми и една кука — и отново се заоглежда наоколо.

Гърбавото съвсем се изплаши, защото вече нямаше никакви съмнения относно плановете на Дагоберт, и плахо му рече:

— Но Агрикол още не се е върнал, господин Дагоберт. Щом се бави толкова, сигурно ще донесе радостни новини…

— Да — каза войникът тъжно и продължи да търси с очи, — радостни като моите… — а после добави: — Ще ми трябва и една яка желязна кука…

Докато ровеше насам-натам, войникът намери една от дебелите сиви торби, които шиеше Франциска. Той я взе, разтвори я и каза на Гърбавото:

— Дъще, сложи вътре желязната пръчка и въжето. Ще ми бъде по-лесно да ги нося…

— Господи — извика Гърбавото, но послуша Дагоберт, — ти се каниш да излезеш, без да дочакаш Дагоберт. Но той може да донесе добри новини…

— Бъди спокойна, дъще, ще изчакам сина си. Не мога да тръгна оттук преди десет часа. Имам време…

— Но, господин Дагоберт, ти си изгубил всякаква надежда, нали?

— Напротив, имам надежда, но в себе си… — и като каза това, той завърза отворения край на торбата и я сложи на масата до пищовите.

— Господин Дагоберт, нали ще изчакаш поне Агрикол да се върне?

— Ще го изчакам… Ако се върне преди десет часа.

— Значи, ти си решил.

— Всичко съм решил. Но не предполагах, че съм толкова глупав, че да вярвам на лоши поличби.

— Понякога предзнаменованията не лъжат, господин Дагоберт — каза Гърбавото, като се мъчеше по някакъв начин да отклони войника от опасното му решение.

— Да — отвърна той, — наивните жени говорят такива работи. И въпреки че не съм наивна жена, онова, което видях преди малко ми преряза сърцето. Вероятно сметнах гнева си за предчувствие.

— Какво видя?

— Ще ти разкажа, дъще, тъкмо времето ще мине… — сетне замълча и попита: — Удари и половина, нали?

— Да, господин Дагоберт, осем и половина.

— Още час и половина — каза Дагоберт сподавено. Сетне добави: — Ето какво видях. Преди малко, когато минавах по една малка уличка, видях голямо червено съобщение, на което беше нарисувана пантера, която разкъсва един бял кон. Като я видях, кръвта ми кипна, защото една черна пантера изяде моя бял кон, приятеля на Сърдитко. Казваше се Смешльо.

Щом чу познатото име, Сърдитко изправи глава и погледна Дагоберт:

— Виждаш ли, животните имат памет. Сеща се — рече Дагоберт и въздъхна. После се обърна към кучето си и му каза: — Спомняш ли си Смешльо?

Щом чу отново името, изречено нежно от господаря му, Сърдитко изръмжа и кротичко излая, за да потвърди, че не е забравил стария си приятел.

— Наистина, господин Дагоберт, не е било много приятно да видиш черната пантера, която е разкъсала коня ти, пък макар и нарисувана.

— Да беше само това. Приближих се до съобщението и чета, че някой си Морок пристига от Германия и ще показва в един театър различни диви животни, които е опитомил, между които великолепен лъв, тигър и черна явска пантера на име Смърт.

— Какво страшно име — рече Гърбавото.

— Още по-страшно ще ти се види, ако ти кажа, че това е същата пантера, която преди четири месеца удуши коня ми близо до Лайпциг.

— Ах, Боже мой… Прав си, господин Дагоберт, това е ужасно!

— Още не съм свършил — каза Дагоберт и лицето му още повече помръкна. — Това не е всичко. Този Морок, господарят на пантерата, стана причина в Лайпциг да арестуват мен и децата.

— И този ужасен човек е в Париж! Той ви преследва! Ох, прав си, господин Дагоберт, трябва да се пазиш, това е лошо предзнаменование.

— Да, лошо за онзи нещастник, ако го срещна. Имаме с него стари сметки за оправяне.

— Господин Дагоберт — извика Гърбавото и започна да се ослушва, — някой тича по стълбите. Сигурно е Агрикол. Носи добри новини…

— Тъкмо ще ми улесни работата — оживи се войникът, без да отговаря на Гърбавото. — Агрикол е ковач, той ще ми намери желязна кука.

След малко Агрикол влезе, но от пръв поглед шивачката разбра по начумереното му лице, че се е излъгала.

— Как е? — попита Дагоберт и от тона му пролича, че вярва в успеха на Агрикол. — Какво ново?

— Ах, тате, иде ми да полудея и да разбия главата си в някоя стена — извика Агрикол с негодувание.

Дагоберт се обърна към Гърбавото:

— Видя ли, дъще, сигурен бях, че така ще стане.

— Ти видя ли се с граф Монброн? — попита ковачът.

— Преди три дни граф Монброн заминал за Лотарингия. Това са добрите ми новини — отвърна войникът с горчива ирония. — Да видим твоите какви са. Разкажи ми всичко. Искам да се убедя напълно, че правосъдието, което както ти каза преди малко, закриля и защитава честните хора, в някои случаи ги оставя на произвола на нехранимайковците. Да, имам нужда от това. И от една кука. Ти ще ми я дадеш.

— Какво искаш да кажеш, тате?

— Първо ми разкажи какво си направил. Имаме време. Преди малко удари осем и половина. Кажи, къде беше, след като се разделихме.

— При пристава, който вече бе приел оплакването ти.

— И какво ти каза той?

— След като ме изслуша много учтиво, каза: „Тези момичета преди всичко се намират в почтено заведение — манастир, което ще рече, че няма защо да бъдат извеждани оттам. Освен това, не мога да поема отговорността и да повярвам само на вашите думи. Утре ще направя доклад до когото трябва и после ще видим.“

— А после, после… Както виждате, всички отлагат — каза войникът.

— Аз му отговорих, че трябва да се действува още тази вечер, още тази нощ, защото ако утре тези момичета не са на улица „Свети Франц“, ще понесат огромни щети. Приставът ми отвърна, че много съжалява, но не може по моето или по бащиното ми заявление да пристъпя закона, защото ние не сме роднини, пък дори и роднините да искаха това, пак не би го направил. В правосъдието имало протакания и формалности, на които трябва да се подчиняваме.

— Разбира се — обади се Дагоберт, — трябва да се подчиняваме, дори ако се наложи да станем страхливци, измамници и неблагодарници…

— А за госпожица Кардовил каза ли му? — попита Гърбавото.

— Да. И за нея ми отговори същото. Това наистина било много важно и макар да го съобщавам, нямало никакви доказателства за думите ми, защото трето лице ме е уверило, че госпожица Кардовил не е луда, а това не било достатъчно. Каза ми, че всичките луди твърдят, че не са луди и не може заради моето заявление да употребява насилие срещу заведението на един уважаван лекар. Въпреки това приемал заявлението ми и щял да доложи, но всичко трябвало да стане според закона.

— Когато преди малко исках да действувам сам — каза сподавено Дагоберт, — не предвидих ли всичко? Но се оказах малодушен и ви послушах!

— Но онова, което искаше да направиш, тате, беше невъзможно. Ти се съгласи, че се излагаш на големи опасности.

— И така — каза войникът, без да отговори на сина си, — аз ти обясних, че напразно ще се опитваш да изведеш по законен път от манастира Роз и Бланш тази вечер, или поне утре сутринта.

— Да, тате, законът не признава бързането и този въпрос не може да се реши по-рано от ден-два.

— Това ми е достатъчно — каза Дагоберт, стана и започна да се разхожда из стаята.

— Но аз не се ограничих само с това — продължи синът му. — Не можех да повярвам, че правосъдието ще си запуши ушите пред тези справедливи обвинения и в отчаянието си хукнах към съда. Надявах се, че поне там ще намеря някой съдия, който ще приеме оплакването ми и ще му даде ход.

— И какво стана? — попита войникът.

— Казаха ми, че бюрото на кралския прокурор се отваря всеки ден от пет до десет часа. Като се сетих за твоя гняв и за положението на госпожица Кардовил, реших да опитам на друго място. Влязох в един войнишки участък, командуван от един поручик и му разказах всичко. Той видя, че съм много развълнуван и разпален и явно бях убедителен, защото ме съжали. Господин поручик, казах му аз, направете ми услуга, изпратете един подофицер и двама войници до манастира, за да можем да влезем вътре по законен път. Ще поискаме да се видим с дъщерите на маршал Симон и ще ги оставим сами да решат, там ли да останат или да дойдат с баща ми, който ги е довел от Русия. И ще се разбере дали не са затворени там против волята им.

— И какво ти отговори той? — попита Гърбавото в момента, в който Дагоберт започна да се разхожда из стаята.

— Искате ми невъзможно нещо — каза ми той. Разбирам, че имате право, но не мога да поема такава строгост. Ако вляза в манастира със сила, веднага ще ме уволнят. Най-добре е да се почака, каза ми поручикът. Като видях, че това е всичко, което можех да направя, върнах се.

Като каза това ковачът, грохнал от умора, се отпусна тежко върху един стол.

Дълбоко мълчание настъпи след думите на Агрикол, защото те унищожаваха и последните надежди на тримата, които не можеха да произнесат звук, смазани от удара на неумолимата съдба.

Тази случка стана още по-зловеща и тъжна от още едно ново произшествие.

VII глава
Разкрития

Вратата, която Агрикол бе оставил открехната се отвори и жената на Дагоберт, Франциска Балдуин, се показа на прага бледа и изнемощяла като едва се крепеше на краката си. Войникът, Агрикол и Гърбавото се бяха замислили толкова дълбоко, че никой не я забеляза в първия миг.

Тя пристъпи в стаята, коленичи със скръстени ръце и рече с тих глас:

— Бедни ми съпруже, прощавай…

Агрикол и Гърбавото, които стояха гърбом, се обърнаха към вратата, а Дагоберт рязко изправи глава.

— Мамо! — извика Агрикол и се втурна към Франциска.

— Жено! — извика и Дагоберт, като стана и пристъпи към нея.

— Мамо, защо си коленичила — каза Агрикол, като се наведе и прегърна Франциска. — Изправи се.

— Не, сине — отвърна Франциска с обичайната си кротост и твърдост. — Няма да се изправя, докато баща ти не ми прости. Постъпих много несправедливо с него… Вече знам това…

— Да ти простя ли? — възкликна войникът и приближи още повече до нея. — Нима някога те обвиних, освен в първоначалното си отчаяние? Не, не… Аз обвиних лошите свещеници и бях прав. Най-накрая ти се върна — той се наведе и помогна на сина си да изправят Франциска, — вече имаме една грижа по-малко. Освободиха ли те вече? До вчера не успях да науча къде са те затворили, толкова грижи имах… Но седни, де.

— Мамо, — развълнувано каза Агрикол — колко си отслабнала, колко си бледа! Защо не ни съобщи? Ние щяхме да дойдем и да те намерим. Как само трепериш! Измръзнали са ти ръцете — продължи ковачът, коленичил пред Франциска. После се обърна към Гърбавото и каза: — Запали бързо огъня.

— Сетих се за това Агрикол, щом се върна баща ти, но вече няма нито въглища, нито дърва.

— Слез тогава долу и поискай на заем от дядо Лорио. Той е добър и няма да ти откаже. Мама може да се разболее, виж как трепери.

Гърбавото излезе, а Агрикол взе завивката от леглото и покри коленете на майка си. После отново коленичи, взе слабите ръце на майка си в своите и започна да ги топли с дъха си. Гледката беше трогателна, защото съчетаваше решителността на младия мъж и ангелската нежност към майка му.

Дагоберт взе една възглавница от леглото и като я подаде на жена си, рече:

— Чакай да ти сложа тази възглавница, ще се почувствуваш по-добре и ще се стоплиш.

— Какво толкова ме глезите! И особено ти, след като ти направих толкова зло… — обърна се тя към Дагоберт. След това взе ръката на войника и опря в нея разплаканото си лице. — В затвора се разкаях…

Агрикол страдаше, когато си помислеше, че майка му — тази свята и достойна жена, бе принудена да прекара известно време в затвора. Той се готвеше да я успокои, но не го направи, за да не нажали повече Дагоберт. Вместо това, продължи:

— А Гавриил, скъпа мамо? Как е добрият ми брат? Ако си го виждала, кажи ни къде е?

— Откакто се е върнал — каза Франциска и избърса сълзите си — го държат самичък. Забранили са му да излиза. Добре, че не му бяха забранили да се среща с мен, защото неговите думи и съветите, които ми даде, ми отвориха очите. Той, скъпи съпруже, ми разкри моята вина пред теб.

— Какво искаш да кажеш? — попита Дагоберт.

— Аз те наскърбих много, но не го направих с лоши намерения. Като те виждах отчаян, аз страдах почти колкото теб, но не смеех да ти кажа, за да не наруша дадената клетва. Мислех, че постъпвам правилно, че това е мое задължение… Но пък и нещо ми казваше в същото време, че не съм задължена да те наскърбявам толкова. Боже мой, помогни ми, казвах си в затвора, докато се молех под подигравките на другите жени. Защо трябва нещо, което ми е заповядал изповедникът, така да измъчва мен и близките ми. Смили се над нас. Боже мой, вдъхнови ме и ме научи, ако съм сторила зло, без да искам… Бог ме чу, защото се молех искрено и ми внуши да отида при Гавриил. Благодаря ти, Боже, ще те послушам, казах си, Гавриил ми е като роден син. Той е и свещеник, и свят мъченик. Ако някой прилича на божествения Спасител по милост и доброта, това е Гавриил. Щом изляза от затвора, ще отида да го попитам и той ще ми обясни всичко…

— Права си, мамо! — каза Агрикол. — Гавриил е ангел, той е най-чистият, най-сърдечният и най-благороден човек на света. Той е пример на истинския добър свещеник.

— Ах, бедна съпруго — обади се и Дагоберт. — Колко хубаво щеше да е ако Гавриил бе твой изповедник!

— Много мислих за това преди той да отпътува, защото ми се искаше да се изповядам пред него. Но ме беше страх да не разсърдя отец Дюбоа и да не се отнесе Гавриил снизходително към греховете ми.

— Греховете ти! — възкликна Агрикол. — Сторила ли си някога поне един грях, мила мамо!

— И какво ти каза Гавриил? — попита войникът.

— Стана подозрителен, когато му разказах за отец Дюбоа и ме разпита за толкова други неща, за които никога досега не бе споменавал… Бях искрена, той също и така разкрихме много мрачни неща за хора, които винаги сме смятали, че са достойни за уважение, но които ни лъжеха, без да знаем нито той, нито аз.

— Как така?

— На него тайно съобщили за неща, които уж аз искам, а на мен, също тайно, ми казаха за неща, които уж той искал… Той ми каза, че в началото не усещал да е призван за свещеник… Но те му казали, че за мен няма да има спасение нито на този, нито на другия свят. Защото съм била убедена, че Бог ще ме възнагради, задето съм му дала такъв предан служител. Но и че никога не съм щяла да поискам от Гавриил доказателство за любов, макар да съм го прибрала от улицата и да съм го отгледала като роден син с лишения и труд… Тогава бедното дете, като помислило, че изпълнява желанието ми, се пожертвувало и постъпило в семинарията.

— Грозна работа — каза Агрикол. — Такова безчестие и лукавство! А за свещениците, които са го направили, е светотатствена лъжа…

— В същото време — продължи Франциска — на мен ми говореха друго. Казваха ми, че Гавриил искал да стане свещеник, но не смеел да ми каже заради Агрикол, който, оставайки завинаги работник, не ще може да се наслаждава на предимствата, които осигурява свещеничеството на Гавриил… И когато ми поиска разрешение да влезе в семинарията… Бедното дете! То е отишло там без желание, като си е мислело, че ще ме зарадва! А аз, вместо да го спра, го уверявах, че от това по-хубаво няма, че много се радвам… Аз, разбира се, преувеличавах, защото се страхувах да не си помисли, че ревнувам заради Агрикол…

— Каква отвратителна интрига! — каза Агрикол смаян. — Те недостойно са се възползували от взаимната ви преданост и Гавриил е помислил, че като го насърчаваш, то той изпълнява желанието ти.

— Гавриил наистина има добро сърце и това е неговото признание. Той е роден да утешава ония, които страдат, да се посвещава на нещастните и никога нямаше да проговори за миналото си, ако днес не стана дума… Той, който е благ и скромен, изведнъж се ядоса, особено на господин Родин и на още един човек, когото обвинява… Той каза, че и без друго имал сериозни причини да се оплаква от тях, но тези разкрития надхвърлиха предположенията му.

При тези думи на Франциска Дагоберт разтърка челото си, като че ли искаше да събере мислите си. От известно време той слушаше с голяма почуда и почти ужасен разказа за тези хитри и изкусно управлявани интриги.

— Най-накрая — продължи Франциска — когато казах на Гавриил, че по съветите на моя изповедник отец Дюбоа предадох на един непознат човек дъщерите на маршал Симон, които ми бе поверил мъжът ми, той остана много недоволен. Не защото съм поискала сирачетата да опознаят нашата вяра, а защото не съм попитала мъжа си, който единствено отговаря и пред Бога, и пред хората за залога, който са му поверили. Гавриил осъди поведението на Дюбоа, който, по неговите думи, ми е дал лоши съвети. След това ме успокои и ме накара да ти разкажа всичко, съпруже. И той искаше да ме придружи, но както казах, му е строго забранено да напуска семинарията и не можа да дойде с мен…

Дагоберт внезапно прекъсна жена си, развълнуван.

— Остави ме, Франциска, и аз сега да кажа една дума, защото сред толкова грижи и мрачни клюки, на човек му се завива свят. Ти ми каза в деня, когато изчезнаха децата, че когато си прибрала Гавриил в дома ни, си намерила на врата му бронзов медальон и в пазвата му портфейл, пълен с документи на чужд език, нали? Които после си дала на изповедника си… Никога ли не ти е разказвал за документите и медальона Гавриил?

— Не.

Като чу отговора на майка си, Агрикол толкова се смая, че извика:

— Щом е така, значи и Гавриил има интерес, както дъщерите на генерал Симон и госпожица Кардовил, да бъде утре на улица „Свети Франц“!

— Спомняш ли си — продължи Дагоберт, — че каза, щом пристигнахме, че след няколко дни ще му потрябваме ние и нашата помощ за една важна работа?

— Да, татко! — отвърна Агрикол.

— И го държат затворен в семинарията. Иска да се оплаква от началниците си. А помниш ли, че ни поиска помощ така тъжно и сериозно, че му казах…

— Че дори ако беше въпрос на сражение до смърт едва ли щеше да ни говори по друг начин! — отвърна Агрикол. — И ти, татко, който си участвувал в толкова сражения, призна смелостта на Гавриил. Но за да се страхува така от настоятелите си, трябва опасността да е много голяма…

— Сега, когато изслушах майка ти, разбрах всичко — каза Дагоберт. — И Гавриил, подобно на Роз и Бланш, на госпожица Кардовил, на майка ти, а и на нас самите, е жертва на интригите на лошите свещеници. Сега разбрах пъклените им планове — прибави войникът по-тихо. — Да се бори човек с тях трябва много сили… Досега не съм имал представа за тяхното могъщество…

— Татко е прав! Лицемерните и лошите могат да вършат толкова злини, колкото добро могат да сторят добрите и милостивите като Гавриил. От лош свещеник няма по-неумолим враг.

— Това е ужасно, защото децата са в ръцете им. Нима вече няма надежди и трябва да се предам без борба? Не, не! По дяволите слабостта! Но откакто майка ти разказа всичко това, вече не се чувствувам толкова силен и уверен… Всичко, каквото става около нас, ми се струва ужасно. Отвличането на децата е част от голямо съзаклятие, което виси над нас и ни заплашва. Струва ми се, че вървим сред мрак, сред злини, неприятели и клопки, които нито можем да видим, нито можем да преодолеем… Никога не съм се боял от смъртта, не съм страхливец, но сега, признавам си, тези черни раса ме плашат…

Дагоберт изрече тези думи толкова искрено, че и синът му започна да трепери, тъй като имаше същото усещане. Така и трябваше да бъде. Искрените, решителните и смелите хора са научени да действуват и да се борят открито и могат да се страхуват само ако са нападнати в гръб от невидими неприятели. Двадесет пъти Дагоберт се бе срещал със смъртта очи в очи, но като изслуша жена си, започна да изпитва неопределен страх.

Мълчанието, което царуваше от известно време, прекъсна завръщането на Гърбавото. Тя знаеше, че на този разговор не трябва да присъствува всеки, затова постоя отвън с дядо Лорио и след това почука на вратата.

— Може ли да влезем, госпожа Франциска? — попита шивачката. — Дядо Лорио ви носи дърва.

— Влезте, влезте… — каза Агрикол, докато баща му попипваше студената пот, избила на челото му.

Вратата се отвори и в стаята влезе добрият бояджия, чиито ръце този път бяха зеленикави. В едната си ръка той носеше кошница с дърва, а в другата лопата с жар.

— Добър вечер на всички! — каза дядо Лорио. — Благодаря ви, госпожа Франциска, че сте се сетили за мен. Знаете, че дюкянът ми и всичко в него е на ваше разположение — редно е съседите да си помагат. Аз знам, че някога сте направили доста добрини на покойната ми жена. — Той остави дървата, подаде жарта на Агрикол и като разбра по вида на присъствуващите, че не е редно да остава повече, прибави: — Трябва ли ви още нещо, госпожа Франциска?

— Благодаря, дядо Лорио!

— Тогава лека нощ… — След това бояджията се обърна към Гърбавото и добави: — Не забравяйте писмото за господин Дагоберт, не посмях да го пипна, да не останат зеленикави следи от пръстите ми. — И дядо Лорио излезе.

— Ето писмото, господин Дагоберт — каза Гърбавото.

Тя се зае да накладе огъня, докато Агрикол приближаваше до огнището креслото на майка си.

— Виж ти, мило дете — каза Дагоберт на сина си. — Както ме боли главата, нищо не виждам.

Агрикол взе писмото, което беше от няколко реда и без да погледне подписа, зачете.

„По море, 25 декември 1831 г.

Използувам срещата и общуването с един кораб, който отива направо в Европа, за да драсна тези редове, които вярвам, че ще стигнат до теб през Хавър и вероятно преди последните ми писма от Индия. Вече трябва да си в Париж, заедно с жена ми и с детето. Кажи им… Не мога да довърша, защото корабът тръгва. Само една дума. Пристигам във Франция. Не забравяй 13 февруари, от това зависи бъдещето на жена ми и детето ми… Сбогом, скъпи мой! Вечно признателният Симон.“

— Агрикол! Бързо! Баща ти… — извика Гърбавото.

Още от първите думи на писмото Дагоберт побледня. Вълнението и умората, към които трябва да се прибави и последният удар го зашеметиха. Синът му се втурна и го хвана в прегръдките си, но скоро Дагоберт преодоля внезапната слабост, изправи се, погледът му се проясни, лицето му придоби решителен и смел израз, и той извика:

— Не! Няма да стана предател! Няма да бъда малодушен! Черните раса не ме плашат вече. И още тази нощ дъщерите на Симон ще бъдат свободни.

VIII глава
Наказателният кодекс

Дагоберт, който за миг се уплаши от интригите, които крояха черните раса, както наричаше той онези, които не обичаше, за секунда се подвоуми за опита да освободи Роз и Бланш, но писмото на Маршал Симон му припомни за задълженията и прогони нерешителността.

— Колко е часът? — попита той сина си.

— Току-що удари девет, татко.

— Веднага ми направи една здрава желязна кука. Трябва да е широка на върха, за да може да се захване за стена. Огнището ще ти послужи за пещ и за наковалня. А колкото за желязо… — войникът се огледа около себе си — колкото за него, ето ти го… — Като каза тези думи, той извади от огнището един дълъг дилаф, подаде го на сина си, и добави: — Хайде, сине! Разпали огъня и изкови от това желязо…

— Защо ти е кука, татко?

— За да се прехвърля в манастира през някоя стена, ако не успея да проникна през вратата.

— В кой манастир? — попита Франциска сина си.

— Как! Ти още мислиш за това? — възкликна Агрикол. — Но то е невъзможно, не бива да се захващаш с такива неща.

— За какво става дума? — попита неспокойно Франциска. — Къде иска да отиде баща ти?

— Иска през нощта да се промъкне в манастира, където са затворени дъщерите на маршал Симон и да ги измъкне.

— Боже мой! Това е светотатство! — извика Франциска, която все още продължаваше да вярва на благочестивите предания. Тя скръсти ръце и поклащайки се, приближи до Дагоберт.

Войникът, който усещаше, че ще срещне възражения, но бе твърдо решен да не отстъпва, веднага се опита да прекъсне безполезните молби, които го забавяха. Затова строго каза на жена си:

— Слушайте внимателно! Когато човек на моите години се решава на нещо, той знае защо го прави. А щом е решил, никой не може да го спре — нито жена, нито син. Той прави онова, което е задължен. Така съм решил, затова оставете празните думи. Ваш дълг е да ми приказвате така, разбирам. Изпълнихте дълга си, но тази вечер искам да бъда господар в къщата си.

Франциска се уплаши и не посмя да продума повече, но обърна умолителен поглед към сина си.

— Татко — каза той — позволи ми само една дума.

— Кажи да я чуя! — отвърна нетърпеливо Дагоберт.

— Не искам да се противя на решението ти, но ще ти докажа, че не знаеш каква опасност те очаква…

— Знам всичко — каза спокойно войникът. — Опитът ми крие опасности, но не ще може да се каже, че съм изоставил каквато и да било възможност, за да изпълня онова, което обещах. Добре, да допуснем, че костите ми останат в манастира, нали ти си при майка си? Двадесет години сте прекарали без мен, свикнали сте. А и разноските ви ще се намалят…

— Господи! Аз съм причината за тези нещастия — извика майката. — Гавриил е имал право да ме укорява…

— Успокойте се, госпожо — продума тихичко Гърбавото, която се бе приближила до Франциска. — Агрикол няма да остави баща си, изложен на опасност.

— Знам, че няма да те спра, ако искам да те уплаша — каза Агрикол. — Ако искам да те уплаша с нещо, пред което ти ще отстъпиш.

— Агрикол! — каза строго войникът. — Това е обидно. Това е малодушие. Малодушие е, когато се опитваш да спреш човека да изпълни дълга си. Обидно е, защото мислиш, че ще се уплаша.

— Господин Дагоберт — каза Гърбавото — не разбрахте какво ви казва Агрикол…

— Много добре го разбрах — отвърна сопнато войникът.

Натъжен от строгостта на баща си, но твърдо решен да извърши онова, което му диктуват обичта и уважението към него, Агрикол поде развълнувано.

— Прости ми татко, че не те слушам. Но дори и да ме намразиш, пак ще ти кажа на каква опасност се излагаш, като искаш да се прехвърлиш нощем през стените на манастира…

— Не говори повече! — тропна ядосано с крак войникът.

— Казвам ти, татко, почти сигурно отиваш да те поставят в окови за вечни времена — изрече ковачът уплашено.

— Нещастник! — дръпна Дагоберт ръката на сина си. — По-добре замълчи, отколкото да ме караш да стана малодушен предател.

— Законът е ясен за влизане нощем в едно жилище. Присъдата е тежка работа в рудниците — не се примири Агрикол. — Да, чакат те рудниците, ако те уловят, а това е почти сигурно, защото както каза Гърбавото, манастирът се охранява… Ако се бе опитал през деня да избавиш двете момичета, това щеше да бъде смелост, която може и да ти простят… Но да се промъкнеш нощем, казвам ти, чакат те оковите. Сега, татко, решавай. Каквото направиш ти, ще го направя и аз, защото няма да те пусна сам. Само кажи и ще направя куката. Под шкафа има чук и клещи, за един час ще бъде готова. И ще тръгнем.

След тези думи настана дълбоко мълчание, прекъсвано единствено от плача на Франциска, която отчаяно шепнеше: „Господи! Ето докъде стигнаха нещата, само защото послушах отец Дюбоа“.

Напразно Гърбавото се мъчеше да успокои Франциска, защото и самата тя бе уплашена. Войникът бе в състояние да презре доживотния затвор, а това означаваше, че и Агрикол щеше да участвува в опасните действия на баща си.

Дагоберт, при цялата си смелост и решителност, стоеше като замаян. Според навиците си, той считаше нощното си начинание за военна хитрост, която му е позволена както от закона, така и от ситуацията. Но думите на сина му показваха ужасната алтернатива: или да измени на доверието на маршал Симон и на последната воля на майката на сирачетата, или да изложи себе си и сина си на страшни изпитания, без да е уверен в успеха.

Франциска рязко избърса насълзените си очи и извика, като че ли получи внезапно прозрение:

— Боже мой! Струва ми се, че можете да измъкнете децата от манастира без насилие.

— И как може да стане това? — полюбопитствува Агрикол.

— Там ги изпрати Дюбоа, но според Гавриил, изповедникът ми е действувал според съветите на господин Родин.

— Дори да е така, той няма да ни каже нищо.

— Той не, но може би онзи всесилен калугер, който е началник на Гавриил и който го покровителствува от началото…

— Кой е той, мамо?

— Господин д’Егрини.

— Вярно… Преди да стане свещеник, той е бил военен… Той може би е по-достоен от останалите, а пък и…

— Д’Егрини! — извика Дагоберт с отвращение и омраза. — Във всичко това е замесен човек, който преди да бъде свещеник е бил военен и той се нарича д’Егрини!

— Да, татко. Маркиз д’Егрини… Преди реставрацията е бил на служба в Русия, а през 1815 г. бурбоните му дадоха полк…

— Той е! — извика Дагоберт. — Пак той и все той. Като някакъв зъл дух… Знаете ли какъв е бил той? Преди да стане свещеник, той измъчваше майката на Роз и Бланш, защото тя отхвърли любовта му. Преди да стане свещеник пак той два пъти се сражава срещу отечеството си и два пъти на бойното поле излиза лице в лице с маршал Симон… Да, докато генералът бе заточен в Лайпциг и ранен при Ватерло, другият, предателят маркиз, тържествуваше с русите и с англичаните! По време на бурбоните той се срещна с маршал Симон в жесток дуел. Маркизът бе ранен, но генералът, осъден на смърт, избяга… А сега предателят е свещеник… Щом е така, аз съм сигурен, че той е накарал да отвлекат Роз и Бланш, за да стовари върху тях омразата, която винаги е изпитвал към майка им и към баща им. Той ги държи в свои ръце, но аз вече няма да защитавам само богатството на тези деца, но и живота им. Чувате ли, живота им!

— Татко, мислиш ли, че този човек е способен да…

— Предателят на отечеството е способен на всичко. Той може да е започнал да убива децата, за да ги отдели едно от друго — каза Дагоберт с огромно отчаяние. — Дъщерите на маршал Симон да са в ръцете на маркиз д’Егрини и хората му, а аз да се боя да ги спася, само от страх да не ме оковат и да ме изпратят в рудниците. Какво ме интересуват рудниците, там не изпращат трупове. Ако не успее опитът ми, нямам ли възможност да си пръсна черепа? Слагай желязото в огъня, момчето ми, и по-бързо, че времето минава… Кови желязото.

— Но и синът ти ще дойде с теб! — простена отчаяно Франциска и коленичи пред Дагоберт. — Ако арестуват теб, ще арестуват и него.

— Ако иска да отърве оковите, ще направи като мен. Имам два пистолета.

— Ами аз! Какво ще стане с мен без вас?

— Права си… Показах се егоист… Ще отида сам…

— Не, татко, няма да отидеш сам — обади се Агрикол. — Гърбавото ще отиде при господин Харди и ще му разкаже всичко. Той е много великодушен човек и майка ми ще има убежище и хляб до края на живота си.

— Аз съм причина за всичко това… — простена отново Франциска. — Накажи ме, Господи, мен накажи! Аз съм виновна, аз предадох децата и сега ще бъда наказана със смъртта на собствения ми син.

— Агрикол! — каза Дагоберт, като прегърна сина си. — Ти няма да дойдеш с мен. Забранявам ти!

— Да отстъпя, след като ти разкрих опасността? Не се надявай, татко. Нима не мога да спася някого? Госпожица Кардовил, която е толкова добра и искаше да ме спаси от затвора, сега не е ли сама в него? Ще дойда с теб, защото това е мое право и задължение и защото такава е волята ми.

Като изрече това, Агрикол пъхна в жарта дилафа, от който щеше да изкове куката.

— Боже мой, смили се над всички ни… — шептеше майката, все така плачейки, коленичила. В същото време войникът я гледаше, изпълнен с вътрешна горчивина.

— Не плачи, мамо — с помощта на Гърбавото Агрикол изправи майка си на крака — успокой се. Аз преувеличих опасностите, но сега, щом ще бъдем двамата и ако сме разумни, може би ще успеем, нали татко? — Агрикол направи знак на Дагоберт. — Не се страхувай, мамо, аз отговарям за всичко. Ще спасим и дъщерите на маршал Симон, и госпожица Кардовил.

След това той помоли Гърбавото да му подаде клещите и чука. Тя избърса сълзите си и го послуша, докато той раздухваше жарта в огнището, където се нагорещяваха щипките.

Дагоберт стоеше замислено, но внезапно хвана ръцете на Франциска и й каза:

— Ти познаваш сина си, не е възможно да го спреш да тръгне с мен. Но бъди спокойна — надявам се да успея. А ако ни заловят, няма да се самоубием малодушно. Ще се хванем за ръце и с гордо вдигнато чело ще отидем в затвора, спокойни, че сме изпълнили дълга си. Пред съда ще разкажем честно и откровено, че след като не сме получили никаква помощ, били сме принудени да прибегнем до насилие. А ти кови, сине — обърна се той към Агрикол. — Кови желязото без страх, съдиите са честни хора и ще оправдаят други честни хора.

— Да, татко, прав си. А ти, мамо, се успокой. Съдиите ще разберат разликата между нощните крадци и между нас, които искаме да освободим нещастни хора.

— Ако не ни разберат — започна и Дагоберт — то тогава, ако сме здрави, в затвора с гордост ще носим веригите си. А предателят маркиз ще се срамува повече от нас. Има неща, които дори и затворът не може да омърси и това са чистата съвест и честността. — После се обърна към Гърбавото и продължи: — Наближава часът и трябва да бързаме. Когато ти беше в градината, забеляза ли колко са високи горните етажи на манастира?

— Не много, господин Дагоберт, особено откъм лудницата, в която е госпожица Кардовил.

— Как успя да разговаряш с нея?

— Тя бе на един прозорец, на отсрещния край, където се доближават двете градини.

— Това е добре — каза Агрикол, докато продължаваше да работи. — Така лесно ще можем да преминем от едната градина в другата. А може би ще е по-лесно и безопасно да влезем през лудницата?… За нещастие, ти не знаеш коя е стаята на госпожица Кардовил.

— Почакай… — замисли се Гърбавото. — Тя живее в една стая над прозореца, на който я видях първия път.

— Добре, ще запомня.

— А не знаеш ли къде се намират стаите на децата?

— Те са в къщата, в която живее госпожица Кардовил — продължи след кратко мълчание Гърбавото. — Тя ги видяла там преди два дни и им направила знак от прозореца си. Спомням си, тя каза, че стаите им били на различни етажи — едната долу, а другата горе.

— На прозорците имаше ли решетки?

— Не помня.

— Благодаря — каза Дагоберт. — След тези сведения, можем да тръгваме. — Останалото съм го измислил.

— Подай ми вода — обърна се Агрикол към Гърбавото. — Трябва да изстудя куката. — После погледна баща си и го попита: — Добра ли е тази кука?

— Добра е. Като изстине, ще приготвим въжето.

От известно време Франциска Балдуин се молеше коленичила. Тя се молеше Бог да се смили над Агрикол и Дагоберт и особено настойчиво просеше върху нея да падне небесният гняв, тъй като продължаваше да смята, че сама е причината за предстоящото начинание на сина и мъжа й. Дагоберт и Агрикол мълчешком довършваха приготовленията си. И двамата бяха се замислили дълбоко, те разбираха цялата опасност на отчаяното си начинание. След няколко минути „Сен-Мари“ отмери десет часа. Часовникът се чуваше слабо от продължаващия дъжд и воя на вятъра.

— Десет е… — каза Дагоберт. — Няма време за бавене. Агрикол, взе ли си войнишката торба.

Когато отиде да вземе торбата, Агрикол доближи до Гърбавото и каза бързо:

— Оставям майка си на теб, ако не се върнем утре. Отиди при господин Харди, може и да се е върнал от пътуването си. Смелост, сестрице, и ме прегърни. — И ковачът натъжен прегърна Гърбавото.

— Хайде, Сърдитко — каза Дагоберт — Ставай и тръгвай, ти ще ни бъдеш пазач. — След това доближи жена си, която се бе изправила и прегърнала сина си, й и каза с престорено хладнокръвие: — Бъди разумна и запали хубаво огъня — след два-три часа ще доведем тук клетите деца и красивата госпожица. Прегърни ме, това ще ми донесе щастие.

Франциска се хвърли към мъжа си и го прегърна безмълвно. Сърцераздирателно бе безмълвното отчаяние, придружено от приглушения плач. Дагоберт се принуди насила да се отдръпне от жена си и като скри вълнението си, каза на сина си с променен глас:

— Да тръгваме. Да тръгваме…, защото…

Войникът пъхна пищовите в джобовете на връхната си дреха, тръгна към вратата, а подире му се спусна Сърдитко.

— Синко, чакай да те прегърна още веднъж, може да е за последен път! — извика майката, простряла ръце към Агрикол. — Прости ми грешките.

Ковачът се върна също разплакан и прошепна:

— Сбогом, мамо, скоро ще се върнем. — Измъкна се бързо от прегръдките на майка си и застигна баща си по стълбите.

Франциска Балдуин проплака проточено и падна в прегръдките на Гърбавото.

Дагоберт и Агрикол напуснаха „Brise-Miche“ и с бързи крачки тръгнаха към Болничния булевард, последвани от Сърдитко.

IX глава
Прескачането

Удари единадесет и половина, когато Дагоберт и синът му стигнаха до Болничния булевард. Вятърът бе силен, дъждът валеше поройно, но въпреки гъстите облаци, нощта бе светла, защото луната изгряваше късно. Това позволяваше ясно да се видят както високите тъмни дървета, така и белите огради на градината. Надалеч един фенер, полюляван от вятъра, едва пробиваше с червената си светлина мъглата и дъжда. Достигаше и закъснелият тропот на някоя карета, след което всичко потъваше в гробна тишина.

Откакто бяха тръгнали, двамата бяха разменили само по няколко думи. Целта им бе благородна. Макар и решителни, те крачеха замислени в мрака, подобно нощни крадци. Агрикол носеше на рамото си торбата, в която бяха въжето, куката и железният лост, Дагоберт се подпираше на рамото на сина си, а Сърдитко вървеше по стъпките на стопанина си.

— Пейката, на която бяхме седнали преди малко, трябва да се намира от тази страна — каза Дагоберт, като спря.

— Да — вторачи се Агрикол. — Ето ги.

— Единадесет и половина е. Трябва да дочакаме полунощ. Нека отпочинем и се разберем какво точно ще правим. — Каза войникът, после хвана ръцете на сина си и продължи: — Агрикол, има още време, моля те, остави ме да продължа сам. Ще успея да се справя. Колкото наближава времето, толкова повече се безпокоя за теб.

— Аз пък вярвам с всяка измината минута, че ще ти бъда полезен. Каквато и да бъде участта ни, искам да я споделя с теб. Целта ни е достойна. Дългът ти — дълг на честността и аз искам да платя поне половината. Да обмислим заедно плановете… Трябва да успеем и ще успеем… Добре, че преди малко видя на ъгъла вратичката към тази градина…

— Ще влезем оттам и ще търсим постройки, които са разделени от една стена с дървена решетка.

— От едната страна на прозореца е домът, в който живее госпожица Кардовил, а от другата — част от манастира, в който са дъщерите на генерала. — Докато Агрикол говореше това, Сърдитко, свил се в краката на Дагоберт, скочи, изостри уши. — Като че ли той нещо чува? — рече Агрикол. — Да чуем и ние… — Не се чу нищо, освен вятърът и младежът добави: — Ако отворим вратата на градината Сърдитко ще дойде ли?

— Да. Ако храниш кучето, то ще ти каже когато идва стражата. Това куче е умно, така обича Роз и Бланш, че може да ни помогне да открием мястото, където са те. Бил съм свидетел колко пъти инстинктът му е помагал да ги открие в гората…

Бавно, тежко и ясно дрънчене се чу сред воя на вятъра и удари полунощ. Този звън отзвуча в душата на Агрикол и баща му. Те настръхнаха и останаха мълчаливи и неспокойни, а пулсът им следваше ударите на часовника… При последното му иззвъняване Дагоберт се обърна към сина си:

— Настъпи полунощ… Прегърни ме и да вървим!

Бащата и синът се прегърнаха. Мигът бе решителен и тържествен.

— Сега, татко, — каза Агрикол — трябва да постъпваме хитро и смело като крадци, които отиват да оберат някоя каса.

Като изрече това, ковачът извади от торбата въжето и куката, взе клещите и двамата предпазливо тръгнаха покрай оградата към малката вратичка, близо до ъгъла, който образуваха уличката и булевардът. Спираха от време на време, ослушваха се, като искаха да различат всеки шум, който не идеше нито от дъжда, нито от вятъра. Нощта бе толкова светла, че войникът и синът му, различавайки предметите, успяха да стигнат до вратата. Дъските бяха изгнили.

— Ще се отвори с едно побутване — каза Агрикол, като натисна с рамо вратата, докато Сърдитко изръмжа глухо. Дагоберт смъмри кучето и каза тихо на сина си:

— Стой мирно! Сърдитко усети някого в градината…

Двамата останаха няколко минути неподвижно. Кучето спря да ръмжи, но безпокойството му се увеличи.

— Сигурно се е излъгало… — прошушна Агрикол.

— Не е… Нека не мърдаме…

След като постояха още малко, Сърдитко изведнъж легна на земята, промуши муцуна под вратата и започна да души.

— Идват… — прошушна Дагоберт. — Трябва да послушаме, ще имаме време да избягаме, ако отворят вратата. Сърдитко, ела тук!

Кучето се дръпна от вратата и послушно легна в краката на господаря си. След малко се дочу как някой цопа в локвите по разкаляния път, донесе се ехото от разговор, което вятърът разнесе.

— Това е стражата, за която каза Гърбавото — рече Агрикол.

— Докато се върне, ще мине много време. Ще разполагаме поне с два часа… — Шумът от стъпките постепенно заглъхна. — Хайде, да не губим време. Стражата се отдалечи, да отворим вратата.

Агрикол натисна силно с рамо, но изгнилата врата не мръдна.

— Дявол да го вземе! — каза той. — Сигурно е затворена отвътре. Иначе тези изгнили дъски нямаше да издържат.

— Какво да правим?

— С куката и въжето ще се изкача по стената и ще отворя отвътре. — Като каза това, Агрикол успя след няколко опита да прехвърли въжето през стената. — Татко, наведи се да стъпя върху гърба ти.

Войникът се облегна на стената, преплете длани, върху които стъпи синът му, след това той направи същото и върху раменете на баща си и оттам, с помощта на въжето, се изкачи върху стрехата. На върха си тя бе посипана с натрошени стъкла, които нараниха коленете и дланите му, но за да не уплаши Дагоберт, той не изохка. Нагласи куката, спусна се по въжето и стъпи на земята. Вратата беше близо и той се втурна към нея. Тя наистина бе подпряна с дебело дърво. С един силен удар Агрикол откърти развалената брава, отвори вратата и Дагоберт, заедно със Сърдитко, влязоха в градината.

— Вече намерихме удобно място, през което могат да избягат децата и госпожица Кардовил — каза войникът. — Главното е да ги открием. Ще пуснем Сърдитко пред нас. Върви, върви — побутна той кучето — и гледай да мълчиш…

Умното животно веднага тръгна, започна да души и да се ослушва, като стъпваше внимателно, подобно на някоя хрътка. На бледата светлина на луната двамата забелязаха високи дървета, където свършваха няколко алеи. Агрикол, който не знаеше накъде да вървят, попита баща си:

— Да тръгнем по алеята, която е близо до стената, сигурно ще ни изведе до някоя постройка…

— Добре. Но ще вървим по тревата, за да не се чуват стъпките ни по алеята.

Бащата, синът и Сърдитко бързо изминаха криволичещата алея, като спираха от време на време и се ослушваха. Стана дванадесет и половина, когато стигнаха до широка желязна решетка, която преграждаше запазената за настоятелката на манастира градина. Точно оттук бе влязла сутринта Гърбавото, след като бе видяла Роз да говори с госпожица Кардовил. През решетките те видяха наблизо дъсчена преграда с прозорец, който опираше до новопостроена църква, зад която имаше малка квадратна сграда.

— Тук живее госпожица Кардовил!

— А постройката, в която са стаите на Роз и Бланш се намират срещу жилището на Адриана — каза Дагоберт.

— Дано вратата е отворена — рече Агрикол.

След малко двамата стигнаха до преградата, която бе заключена. Дагоберт опита да я отвори, Агрикол каза:

— Внимавай, да не изскърца.

— Леко ли да я отворя или със сила?

— Дай на мен! — каза Агрикол и отвори вратата със сила, тъй че не се чу звук, макар тихото поскърцване да се разнесе в нощната тишина.

Агрикол и баща му постояха неподвижно и се ослушаха. Нищо не помръдна, всичко остана спокойно и тихо и те успокоени влязоха в специалната градина.

Щом там пристъпи и кучето, то започна да се радва: ушите му щръкнаха, то завъртя опашка, заподскача и бързо се приближи до прозореца, където сутринта Роз бе говорила с госпожица Кардовил. После, спря загрижено, завъртя се на едно място и започна да души, все едно че търсеше следи. Дагоберт и синът му го наблюдаваха с любопитство и разчитаха както на неговия разум, така и на привързаността му към сирачетата.

— Сигурно е, че при този прозорец Гърбавото е видяла Роз — каза Дагоберт. — Сърдитко подуши следите, нека го оставим да си свърши работата.

Кучето погледна Дагоберт и се затича към една врата на първия етаж на сградата, която се намираше срещу жилището на Адриана. Щом стигна там, то легна и зачака.

— Децата са там. Там са затворили Роз. — Щом стигнаха до кучето, Дагоберт попита: — Тук ли са Роз и Бланш?

Кучето радостно изръмжа и излая няколко пъти. Дагоберт веднага стисна муцуната му.

В същото време желязната врата, през която бяха влезли, се затвори с трясък.

— Затвориха ни. Няма откъде да се измъкнем — каза Агрикол. После добави. — Може би се е затворила от собствената си тежест. Ще отида да проверя и ако мога, да я отворя…

— Върви бързо, аз ще огледам прозорците.

Агрикол се спусна към вратата, а Дагоберт към прозорците на първия етаж. Те бяха четири, като на двата нямаше решетки. Не беше високо и той прецени, че ако го чуеха, можеха да завържат чаршаф и да се спуснат по него, както направиха, когато избягаха от гостилницата „Белият сокол“. Но най-напред трябваше да разбере в коя стая живее тя. Дагоберт помисли, че може да разбере от една от сестрите, които живееха на долния етаж, но не знаеше на кой от четирите прозореца да почука.

— Вятърът е затворил вратата — каза Агрикол като се върна — Сега я подпрях с камък, но трябва да побързаме.

— Как да познаем прозорците на децата? — попита Дагоберт — Дали да не опитаме напосоки. Трябва да рискуваме. Ще извикам имената им — както са отчаяни, едва ли спят, и веднага ще ни чуят. Могат да използуват чаршафа, като го завържат за решетката на горния прозорец и след няколко минути ще бъдат в прегръдките ни.

— Но ако извикаш силно, ако ни чуят, всичко е загубено…

— Докато извикат стражата, докато отключат вратите, можем да стигнем до булеварда и да се спасим. А ако се появят само двама, ще ги спрем ние със Сърдитко. През това време ти ще избягаш с момичетата.

— Има още едно сигурно средство — спомни си Агрикол. — Както каза Гърбавото, госпожица Кардовил е разговаряла с Роз и Бланш със знаци. Значи тя знае къде се намират те…

— Да… Тогава да намерим къде е тя! Но как?

— Гърбавото ми разказа. Над прозореца на госпожица Кардовил имало нещо като навес.

— Да тръгваме веднага. Можем да строшим един дъсчен прозорец. Нали лостът е в теб?

Малко по-късно те стигнаха до преградата, Агрикол откърти три дъски и направи възможност да се промушат.

— Стой тук, татко — каза той и влезе в градината на Баление.

Прозорецът, за който разказа Гърбавото, се разпознаваше лесно: той бе висок и широк, над него бе провиснала стряха. Някога на мястото на прозореца бе имало врата, която после зазидали донякъде.

Дъждът вече бе престанал, луната, изплувала изпод облаците, огряваше цялата сграда. Агрикол приближи и видя, че макар стаята да бе тъмна, по-навътре, през една открехната врата, прозираше ясна светлина. Като се надяваше, че госпожица Кардовил е още будна, той почука тихо на прозореца.

След малко вратата се отвори изцяло и се появи госпожица Кардовил, облечена така, както я бе видяла Гърбавото. Адриана носеше свещ, която осветяваше учуденото й и трескаво лице. Тя постави свещника на масата, приближи до прозореца и започна да се ослушва. Изведнъж потрепери, когато забеляза фигурата на млад човек.

Агрикол се изплаши да не би госпожица Кардовил от страх да избяга обратно, затова отново почука и извика доста високо:

— Аз съм Агрикол Балдуин.

Адриана чу това и като си припомни разговора с Гърбавото, разбра, че Дагоберт и Агрикол са се вмъкнали, за да откраднат Роз и Бланш. Тя се втурна към прозореца и след като позна Агрикол, го открехна.

— Госпожице — изрече бързо ковачът — няма време за губене. Граф Монброн не е в Париж, баща ми и аз дойдохме да ви спасим.

— Благодаря ви… — отвърна Адриана. — Но най-напред помислете за дъщерите на маршал Симон.

— Къде са техните прозорци?

— Единият е на долния етаж, последният откъм градината. Другият е над него, на горния етаж. Високо е, но при новата църква ще намерите дълги греди, могат да ви послужат. Погрижете се най-напред за сирачетата. Ако ги спасите тази нощ, за мен е все едно дали ще остана още два-три дни.

— Не, госпожице. За вас е много важно да излезете оттук тази нощ. Става дума за интереси, които вие не знаете…

— Какво искате да кажете?

— Няма време да ви обяснявам. Елате! Ще счупя две от пръчките на прозореца, ще отида да си взема инструмент…

— Няма нужда. Вратата на тази къща, в която живея сама, се заключва отвън, така че лесно ще разбиете бравата.

— Пригответе се бързо, госпожице. Вземете си шал и шапка, защото е много студено. Сега ще се върна.

— Агрикол — заплака Адриана — знам в каква опасност се намирате заради мен. Надявам се да ви докажа, че и аз помня добре като вас. Вие и… сестра ви… имате добри сърца. Приятно ми е, че съм ви толкова задължена, но елате да ме вземете, след като се погрижите за дъщерите на маршал Симон.

Агрикол послуша съвета на госпожица Кардовил и взе от църквата една греда. След като той се отдалечи, на Адриана й се стори, че вижда човек, който влиза в манастирската градина. Той премина бързо по алеята и се скри зад гъсталака на дърветата. Уплашена, тя повика Агрикол, но той бе далеч, за да я чуе. Той бе вече при баща си, който неспокойно се разхождаше.

— Спасени сме! — каза Агрикол. — Прозорците на бедните деца са тук — единият на долния, а другия на горния етаж.

— Най-накрая! — възкликна той и се втурна да разглежда прозорците. — Няма решетки! — възкликна повторно.

— Най-напред да проверим дали едното момиче е тук — каза Агрикол. — След това ще облегнем тази греда на стената и ще се изкатеря до прозореца на следващия етаж… Не е много високо…

— Щом се изкачиш, почукай на прозореца и повикай Роз и Бланш. Щом ти отговорят, ще слезеш, ще подпреш гредата на прозореца. Момичетата са леки и смели. Бързо, бързо…

Когато Агрикол изправи гредата и я подпря сигурно, и когато се готвеше да се изкачи, Дагоберт потропа на крайния прозорец на долния етаж и извика:

— Аз съм… Дагоберт!

Роз Симон наистина живееше в тази стая. Момичето, отчаяно, че са го отделили от сестра му, бе заболяло от треска, не можеше да спи и непрекъснато плачеше. Когато Дагоберт почука по стъклото, то най-напред затрепери от страх, но като чу и позна този мил и познат глас на войника, се изправи, докосна челото си и като се увери, че не сънува, се загърна в дълга бяха дреха и разхълцана от радост, се втурна към прозореца. Но тъкмо да го отвори, се чуха два изстрела, които бързо се повториха.

— Стража! Крадци! — чу се.

Сирачето застина вцепенено от страх. То прикова очи в прозореца, през който се виждаше светлината на луната и съзря няколко боричкащи се човека. В същото време Сърдитко, който лаеше злокобно, заглушаваше постоянните викове:

— Стража… Крадци! Убийци!

X глава
Навечерието на големия ден

Близо два часа преди да се случи това в манастира „Света Богородица“, Родин и отец д’Егрини седяха около писалището, където сме ги виждали и друг път, на улица „Milieu des Ursins“. След юлските бунтове, д’Егрини бе сметнал, че е добре, да се пренесе в това жилище, заедно с всичките тайни документи и писма на Обществото си. Това бе разумно, тъй като се страхуваше да не би сегашното правителство да прогони преподобните отци от великолепната сграда, която им бе подарило правителството на възстановената империя.

Страхът бе напразен, защото четем в „Coustitutionnel“ от 1 февруари 1832, преди дванадесет години.

„Когато през 1822 г. господин де Корбиер брутално закри нормално училище, което за няколко години бе създало толкова различни таланти, реши се за обезщетение да се откупи дворецът на пощенската улица и да се подари на обществото на «Светия Дух». Манастирът на мореплаването отпусна необходимата сума за тази цел и дворецът бе предаден на Обществото, което тогава владееше над Франция. Оттогава тази сграда бе станала нещо като гостилница, в която йезуитството събираше и гощаваше многобройните си последователи, които идваха от всички краища на света да търсят насърчение от отец Ронсен. Така стояха и нещата, когато избухнаха юлските бунтове, които, както се говореше, трябваше да прогонят обществото от това място. Никой не вярваше, че ще бъде друго. Наистина, унищожиха документите, но оставиха йезуитите да ползуват сградата и днес, 31 януари 1832 г., хората от Светото Исусово сърце гостуват на държавни разноски, а в същото време нормалното училище няма своя сграда и се намира в едно нечисто място, в един тесен ъгъл до училището на Людовик Велики.“

Ето какво пишеше „Coustitutionnel“ през 1832 по въпроса за сградата на пощенската улица. Ние не знаем какви сделки станаха между преподобните отци и правителството, но в един член от устройството на Исусовото общество, наскоро обнародван в един вестник, четем, че сградата е част от недвижимите имоти на Обществото.

Нека приведем няколко откъса от този член.

„Къщата на пощенската улица, която струва може би 500 000 франка, къщата на ул. «Север», оценена за 150 000 франка, една къща и една църква в Бурж за 100 000 франка, Лиеска Св. Богородица, подарена през 1843 за 60 000 франка, Св. Ашел, подготвително училище за послушници за 400 000 франка, една къща в Нант за 100 000 франка, а също къща в Кимпер за 40 000 франка, в Лавал къща и църква за 150 000 франка, в Рен къща за 20 000 франка, във Ван къща за 40 000 франка, в Мец къща за 40 000 франка, в Страсбург къща за 60 000 франка, в Руан къща за 15 000 франка.“

Както се вижда, всичките имоти струват почти два милиона франка. Важен източник за йезуитите са и средствата, които идват от преподаването. Само училището в Брюжелет им докарва 200 000 франка.

Двете области във Франция (генералът на йезуитите в Рим е разделил Франция на две — на Лионска и на Парижка област) имат в Австрийската банка повече от 200 000 франка приход. Всяка година пропагандата докарва най-малко от 40 до 50 000 франка. Проповедниците изкарват от думите си около 150 000 франка. Не са малко и милостините от благодеяние. Ето как се получава приход от 540 000 франка, към който трябва да се прибавят и приходите от продажбата на съчиненията на Обществото и печалбата от търговията с икони. Всяка от тях струва, заедно с нарисуването и изработването 600 франка, но може да изважда по десет хиляди екземпляра, които струват, с отпечатването и хартията 40 франка за хиляда. Издателят може да плаща и по 250 франка и на всеки хиляда има по 210 франка чиста печалба. Нима това не е добра търговия? Всеки може да си представи колко бързо се разпродава всичко това. Отците сами разнасят и продават тези неща и няма по-ревностни и по-постоянни от тях. Приемат ги навсякъде и те не знаят какво е да им се откаже. Няма съмнение, че издателят е техен човек. Първият, когото избраха, беше приятелят на прокурора N.V.J. Той не беше богат, но те се задължиха да му дадат предварително парите за разноските. Когато видяха, че тази дейност процъфтява, поискаха обратно парите си. Издателят не беше в състояние да им ги върне, те знаеха това, но искаха да го сменят с един богаташ, с когото можеха да се споразумеят да работят при изгодни условия и без никаква милост съсипаха първия си издател, на когото нравствено бяха гарантирали трайно положение.

Родин, облечен винаги в дрипи, винаги мръсен, седеше зад писалището си, верен на своята секретарска длъжност, зад която, както разбрахме, се криеше друга, много по-важна, а именно длъжността socius, която според правилата на Обществото се състои в това, да не се откъсва от настоятеля си, да наблюдава и най-дребните му работи и впечатления и да съобщава за тях в Рим.

Макар и Родин обикновено да бе безстрастен, сега бе неспокоен и замислен. Той отвръщаше кротко на заповедите и въпросите на отец д’Егрини, който бе пристигнал преди малко.

— Случи ли се нещо ново, докато ме нямаше? — попита. — Докладите благоприятни ли са?

— Напълно. Но преди да ги прочета, преподобни отче, трябва да ви кажа, че от два дни тук се намира Морок.

— Морок! — учуди се д’Егрини. — Доколкото си спомням, той има заповед от Фрибург да тръгне на юг, след като напусне Германия и Швейцария. В Ним, в Авиньон, сега можеше да бъде много полезен, защото протестантите се вълнуват и има опасност от реакция против католиците.

— Не знам дали е имал особени причини да промени плановете за пътуването си. Колкото за останалите причини, каза, че щял да даде тук няколко представления.

— Как така!

— Когато минавал през Лион, един управител на театър наел него и зверовете му за театъра в Порт-Сент-Мартен на много висока цена. Сторило му се неблагоразумно да откаже.

— Да, но с разпространението на книжките, с продажбата на броеници и икони, както и с влиянието, което навярно щеше да постигне върху набожното и недотам просветено население на юг и в Бретан, той можеше да донесе по-голяма полза, отколкото ако е в Париж.

— Той се намира долу заедно с един великан, който го придружава винаги. Като някогашен слуга на Ваше Преподобие, Морок се надява да получи честта да ви целуне ръка още тази вечер…

— Не, не… Вие знаете какво трябва да се свърши сега. Заминаха ли на улица „Свети Франц“?

— Да. Старият пазач евреин казал, че нотариусът го е предупредил. Заранта, в шест часа, зидарите ще срутят замазаната стена и за пръв път след сто и петдесет години тази къща ще се отвори.

Отец д’Егрини постоя замислен и каза на Родин:

— В навечерието на такъв важен ден нищо не трябва да се пропуска, всичко трябва да се припомни. Припомнете ми пак бележката на Ренепон, която е запазена от век и половина в документите на Обществото.

Секретарят отвори един шкаф, взе бележката и зачете:

— Днес, 19 февруари 1682 година, преподобният отец Александър Бурдон изпрати тези думи за сведение, като отбеляза отстрани: „Особено важно за в бъдеще“. „От изповедта на един умиращ се научи много голяма тайна. Господин Марий Ренепон, един от най-буйните и опасни водачи на протестантството, един от най-големите неприятели на нашето Общество, би влязъл в лоното на нашата Църква с едничката цел да отърве имотите си от присвояване, заради осъдителното му поведение. Различни хора от Обществото доставиха доказателства, и понеже посвещаването на господин Ренепон не беше искрено, а криеше светотатствена измама, имотите му, понеже вече беше считан за вероотстъпник, бяха присвоени от Негово Величество, нашия император Людовик XIV, а споменатият господин Ренепон, осъден на вечна каторга.“

(Людовик XIV Велики наказваше с вечна каторга онези протестанти, които след посвещението си, направено най-често насила, се връщаха пак в първата си вяра. Протестантите, които въпреки строгостта на законите оставаха във Франция, нямаха право да бъдат погребвани, а бяха хвърляни на животните).

Това се случи и със споменатия господин Ренепон.

След всичко това преминаваме към тайната, която е най-важна за бъдещето и интересите на нашето Общество.

Негово Величество Людовик XIV в своята бащина добрина към Църквата и особено към нашето Общество, ни бе възнаградил за това, че спомогнахме да се разбере, че Ренепон е вероотстъпник и да се ползуваме от конфискацията. Напоследък научихме, че от конфискацията, а следователно от Обществото, са били отнети една къща в Париж на улица „Свети Франц“ №3 и част от сто и петдесетте хиляди златни франка. Къщата била отстъпена на един приятел на Ренепон. Много добър католик и за нещастие не може да се действува срещу него. Тази къща, благодарение на споразумението и според последното желание на Ренепон, е била запечатана и ще се отвори след век и половина.

Колкото до сто и петдесетте хиляди франка, за нещастие те бяха предадени на непознати досега хора с единствената цел след изтичането на този срок да бъдат разпределени между потомците на Ренепон, доколкото ще ги има тогава. Количеството дотогава ще се е увеличило и ще възлиза на четиридесет или на петдесет милиона франка.

По неизвестни причини, но които са записани в завещанието, скрил от роднините си, прогонени от указите против протестантите мястото, където е дал тези пари. Но той е поръчал и на роднините си да предават от поколение на поколение поръчението потомците на рода да се срещнат в Париж след сто и петдесет години на улица „Свети Франц“, на 13 февруари 1832 г. И за да не се забрави тази поръка, той заръчал на един човек, чиято професия е неизвестна, но са налице отличителните му черти, да направи бронзови медальони, върху които е изписано желанието му, и да се раздадат на всеки от семейството. Тази мярка е била толкова необходима, че също по неизвестна причина наследниците са задължени да бъдат на посоченото място в указания ден преди обед лично, а не чрез пълномощници, иначе ще бъдат изключени от делбата.

Непознатият човек, който тръгна да раздава медальоните на членовете от рода Ренепон, е мъж между тридесет — тридесет и пет години, с гордо лице и висок ръст. Веждите му са черни, гъсти, странно сключени и се казва Йосиф. Има съмнения, че той е деен и опасен проповедник на републиканците и протестантите от Седемте съединени държави.

— Може да се направи изводът, че този вероотстъпник е нанесъл загуба, която ние трябва да покрием ако не днес, то в бъдеще. Нашето Общество, за най-голяма слава на Светия Отец, е вечно и благодарение на контактите, които имаме в целия свят, лесно можем да следим потомството на Ренепон, да не го изпускаме от очи, така че когато след сто и петдесет години започне подялбата на това огромно богатство, нашето Общество да може да го завладее с позволени и непозволени средства, дори с измама и насилие. Защото нашето Общество не е задължено да постъпва по друг начин с бъдещите присвоители на богатството, което ни открадна безчестният и светотатствен вероотстъпник… И защото е редно да защитаваме, да запазим и върнем обратно богатството с всички средства, които ни дава Господ. Следователно докато не ни се върне всичко, потомството на Ренепон ще бъде осъдено и преследвано като проклето потомство на този Каин вероотстъпник и ще е правилно Обществото да знае какво става непрекъснато с него. Затова, от днес нататък, е необходимо всяка година да се проверява положението на членовете на този род.

— Следва — Родин прекъсна за миг четенето и се обърна към д’Егрини — изложение на положението, в което се е намирал този род от 1682 година до днес. Няма смисъл да го чета.

— Да — съгласи се д’Егрини и след малко добави тържествено и гордо. — Колко велика е силата на Обществото, която се основава на преданието и на вечността. Благодарение на това изложение, родът е бил следен век и половина по цялото земно кълбо. Най-накрая утре ще си вземем богатството, което за сто и петдесет години се е увеличило. Да, ще успеем, защото ми се струва, че предвидих всички случайности… Безпокои ме само едно и това са сведенията, които не успяхме да получим от пазача на къщата на улица „Свети Франц“. Какво излезе от втория опит?

— Както и преди, старият евреин не каза нищо. И той, и жена му са глупави като деца.

— Като си помисля, — каза д’Егрини — че от век и половина тази къща се охранява и пазенето й се предава от поколение на поколение и те не знаят.

— Както видяхте — отвърна Родин — от бележките по този въпрос, Обществото следи тази работа от 1682 г. То се е опитвало да придобие по-пълни сведения, които отец Бурдон не е успял да даде, но тия евреи-пазачи винаги са мълчали и по това може да се заключи, че не са знаели нищо.

— Тъкмо това ми се струва невъзможно, защото прадядото на всички тези Самуиловци е присъствувал на заключването на тази къща преди век и половина. Според документите, той е бил най-верният човек на Ренепон. Не е възможно да не са му казани много неща, които са се предавали на потомството му.

— Може ли да направя малка забележка? — попита Родин и след като д’Егрини кимна, продължи: — Преди много години ние се уверихме от изповедта на един човек, че парите си стоят и са се увеличили. Известно ли е количеството на това наследство, което вероятно не знаят и наследниците на Ренепон?

— Да — отговори д’Егрини — човекът, който е съобщил това на изповедника си, заслужава доверие. Дори напоследък го е потвърдил, но не пожела да каже в чии ръце се намира богатството, само потвърдил, че е поверено на много сигурен човек.

— Тогава ние знаем, най-важното.

— А каква е гаранцията, че този човек, въпреки верността, която му приписват, ще се появи утре? Ето какво ме притеснява. Толкова е голям интересът ни, че последствията от успеха ще бъдат неизчислими. В края на краищата, направихме всичко, което бе възможно да направим — той потърси потвърждение от събеседника си, но Родин не отговори нищо. Абатът се зачуди: — Не сте ли на същото мнение? Можеше ли да се направи нещо повече? Ако мислите, че има още възможности, кажете. След като отстранихме всички наследници и ако утре на улица „Свети Франц“ се появи само Гавриил, няма ли да бъде той единственият представител на този род, а следователно и единственият наследник на това неизчислимо богатство? Впрочем, според правилата ни и неговия отказ, не той, а Обществото ще бъде собственик. Можехме ли да постъпим по-добре или по друг начин? Кажете откровено.

— Не мога да си позволя да изразя мнение по този въпрос — каза смирено Родин и се поклони. — За успеха или неуспеха ще отговаря Ваше Преподобие…

Отец д’Егрини сви рамене и съжали, че е поискал съвет от тази машина за писане, която му служеше за секретар и която според него имаше три качества: памет, благоразумие и точност.

XI глава
Удушвачът

— Прочетете ми доклада от днес за положението на всеки от Ренепоновци — каза д’Егрини след кратко мълчание.

Родин зачете: „Жак Ренепон, наречен Голчо в осем часа тази вечер, се намира в затвора за дългове“.

— Той няма да ни безпокои утре. Продължавайте.

„Настоятелката на манастира «Света Богородица», уведомена от княгиня Сен-Дизие, още повече ограничи госпожиците Роз и Бланш Симон. Към девет часа вечерта те са били затворени в тесни стаички, а в манастирската градина охранява въоръжена стража.“

— И тези мерки са добри, няма от какво да се боим.

„Доктор Баление, предупреден също от госпожа Сен-Дизие, продължава да надзирава госпожица Кардовил. В осем и три четвърти вратата на нейното жилище ще бъде добре заключена“.

— И тук трябва да сме спокойни…

— Колкото за господин Харди — каза Родин — тази сутрин получих от Тулуза бележка от господин дьо Бресак, негов близък приятел, който ни помогна да отдалечим фабриканта за няколко дни. В бележката има и едно писмо на господин Харди до едно доверено лице. Дьо Бресак решил да не изпраща писмото по предназначение, а да го прати на нас като ново доказателство за неговия успех, надявайки се да му благодарим. Защото, както сам казва, за да ни услужи, той изневерява недостойно на най-близкия си приятел. И господин дьо Бресак не се съмнява след тези безценни услуги, че вече ще му дадем документите, които го държат под наша власт. Тези документи могат завинаги да погубят жената, която той обича страстно и незаконно. Накрая съобщава, че трябва да разберем ужасното положение, в което сме го поставили — от една страна да измами жената, която обича, и от друга, да предава приятеля си.

— Това не заслужава нашето съжаление — отговори презрително отец д’Егрини. — А по-нататък ще видим… Дьо Бресак и занапред може да ни бъде полезен. А сега да видим писмото на господин Харди — този безбожен републиканец и фабрикант, достоен потомък на проклетия род. Много важно беше да го отстраним.

— Ето писмото на господин Харди — каза Родин. — Утре то ще замине при човека, за когото е предназначено. — И зачете:

„Тулуза, 10 февруари.

Най-накрая намирам време да ви пиша, скъпи господине, и да ви обясня причината за ненадейното ми тръгване, което не ви е обезпокоило, но сигурно ви е учудило. Пиша ви още и за да ви помоля за една услуга. Ето каква е работата. Често съм ви говорил за Феликс дьо Бресак, мой приятел от детинство. Той е по-малък от мен, но ние винаги сме се обичали сърдечно и сме си доказали, че можем да разчитаме един на друг. Той ми е като брат. Знаете какво разбирам под това. Ето какво ми написа той преди няколко дни от Тулуза, където беше отишъл за известно време: «Ако ме обичаш, ела, защото си ми необходим. Тръгни веднага. Думите ти могат да ме насърчат да живея. Ако пристигнеш късно… то ми прости и си спомняй понякога за онзи, който докрай ще ти бъде най-верният приятел…».

Вие преценете колко се натъжих и разтревожих. Веднага потърсих коне. Управителят на фабриката ми, старецът, когото почитам и уважавам, бащата на генерал Симон, когато научи, че потеглям на юг, ме помоли да го взема със себе си. Трябваше да го оставя в Крез, за да проучи няколко новооткрити фабрики. Приех с удоволствие, защото щях да споделя тревогите си от писмото на Бресак. Пристигнах в Тулуза, където ми казаха, че е заминал преди един ден напълно отчаян като взел със себе си оръжие. След два дни успях да събера сведения за него и го открих в едно селце — никога не бях виждал такова отчаяние. Най-напред ме отхвърли, но когато мъката му достигна предела си, той се поуспокои и четвърт час по-късно ме прегърна, потънал в сълзи. Оръжието му беше заредено. Ако бях закъснял с един ден, може би с него щеше да е свършено. Не мога да ви кажа каква е причината за отчаянието му, защото не ми е известна. Той има нужда от лечение. Сега трябва да бъде успокоена наранената му душа — нещо, с което може да се нагърби само приятел, и аз храня надежда. Убедих го да тръгне и да пътува, това ще му помогне. Ще го заведа в Ница, тръгваме утре. Ако пожелае да продължим пътуването, ще го направим, защото работата ми не налага да бъда в Париж преди края на март. Ето за какво ви моля. Според семейни документи, останали от майка ми, се разбира, че е от мой интерес да бъда в Париж на 13 февруари на улица «Свети Франц» №3. Поинтересувах се и разбрах, че тази странна къща е била заключена преди сто и петдесет години по заповед на един от прадедите ми по майчина линия, и щяла да бъде отворена на 13 тоя месец в присъствието на останалите наследници, ако има такива. Понеже нямам възможност да се върна, писах на бащата на генерал Симон, в когото имам пълно доверие, да тръгне за Париж и да присъствува на отварянето на къщата не като мой пълномощник, а като свидетел и да ми съобщи в Ница какво е станало с последната воля на един от прадедите ми. Възможно е управителят на фабриката ми да не успее, ще ви бъда благодарен, ако попитате в дома ми в Плеси и ако не е пристигнал, да го заместите вие.

Мисля, че жертвата, която правя за моя приятел не е голяма, но дори и да е така, пак няма да съжалявам, защото престоят ми тук е необходим за този, когото имам като брат.

И така, моля ви да отидете при отварянето на тази къща. Имайте добрината да ми напишете в Ница как е приключила работата. Франсоа Харди.“

— Не е много важно дали бащата на генерал Симон ще присъствува, но все пак е по-добре ако утре го няма там — каза отец д’Егрини. — Харди е далеч, сега остава само младият индийски принц. Умно постъпиха, като оставиха господин Норвал да тръгне с даровете, които госпожица Кардовил изпраща на този принц. Докторът, който придружава Норвал и когото е избрал господин Баление, няма да предизвика никакво подозрение.

— Така е — каза Родин. — Писмото от вчера ни уверява в това.

— Значи няма какво да се боим и от принца — каза отец д’Егрини. — Всичко се развива добре.

— Гавриил отново поиска сутринта писмено разрешение от Ваше Преподобие, което прави от три дни, защото иска да разговаря с вас. Обиден е от строгото наказание, което му наложиха преди пет дни, да не напуска дома.

— Утре, когато го заведем на улица „Свети Франц“, ще го оставя да ми говори, тогава ще е подходящо… И така, нито един от потомците на този род, чието присъствие може да провали плановете ни, няма да бъде утре преди обед там. Само Гавриил. И най-накрая ще постигнем целта си.

В това време на вратата се почука два пъти и отец д’Егрини спря да говори. В стаята влезе стар слуга, облечен в черни дрехи и съобщи, че е пристигнал човек, който търси господин Родин по спешна работа.

— Името му?

— Не го каза, но съобщи, че го изпраща господин Жозюе, търговец от остров Ява.

Отец д’Егрини и Родин се спогледаха почти уплашени.

— Вижте какво иска — каза неспокойно д’Егрини, след което се обърна към слугата: — Кажи му да влезе.

Д’Егрини направи знак на Родин и се измъкна през една странична врата.

Малко след това Фарингея, някогашният ръководител на сектата на Удушвачите, се показа пред Родин, когото веднага позна, тъй като го бе виждал в двореца Кардовил. Родин настръхна, но не показа, че го е познал. Все така приведен над писалището си, той се преструваше, че не вижда Фарингея и бързо пишеше в една книга, разтворена пред него…

— Господине — обади се слугата, учуден от мълчанието на Родин. — Ето го човека.

Родин сгъна писъмцето, което надраска набързо, подаде го на слугата и нареди:

— Занеси това писмо на посочения адрес и ми донеси отговор.

Слугата се поклони и излезе. Тогава Родин, без да се изправи, впи малките си змийски очи във Фарингея и каза учтиво:

— Господине, с кого имам честта да говоря?

XII глава
Двама братя на доброто дело

Фарингея, както вече казахме, бе роден в Индия, но бе пътувал много и беше посетил доста европейски кантори в различни части на Азия. Той говореше добре английски и френски, беше остроумен и просветен. Вместо да отговори на въпроса, той погледна проницателно Родин, който предчувствуваше, че пристигането на Фарингея има някаква пряка или косвена връзка със съдбата на Джалма и затова престорено хладнокръвно повтори:

— С кого имам честта, господине, да говоря?

— Не ме ли познавате? — пристъпи към него Фарингея.

— Струва ми се, че не съм имал честта — отговори студено Родин.

— Аз пък ви познах. Видях ви в двореца Кардовил в деня на корабокрушението.

— В двореца Кардовил? Възможно е. Наистина бях там след корабокрушението.

— Тогава ви повиках по име, вие попитахме какво искам, а аз ви отговорих: „Сега, братко, нищо, но друг път… много неща“. Сега времето дойде да ви ги поискам.

— Скъпи господине — продължи хладнокръвно Родин — преди да продължим този неясен разговор, искам да разбера с кого имам чест да разговарям. Вие влязохте тук под предлог, че ви е изпратил господин Жозюе Ван Даел, уважаван търговец в Батавия и…

— Познавате ли почерка на господин Жозюе?

— Много добре.

— Тогава погледнете… — Метисът извади от джобовете си (той бе облечен доста скромно и по европейски) дългото писмо, което бе взел от Махал, явският контрабандист, след като го бе удушил край пристанището на Батавия и поднесе пред очите на Родин този документ, като продължаваше да го стиска в ръката си.

— Писмото наистина е от господин Жозюе — каза Родин, като понечи да го вземе, но Фарингея бързо го пъхна пак в джоба. — Но позволете да ви кажа, скъпи господине, че доста странно изпълнявате поръченията си. Писмото е за мен, господин Жозюе ви го е поверил и вие трябваше…

— Това писмо не ми е дадено от господин Жозюе — Фарингея прекъсна Родин. — Предаде ми го един контрабандист от Ява. Жозюе беше настанил този човек на кораб, който заминаваше за Александрия и му бе предал това писмо да го предаде на пощата за Европа. Аз удуших контрабандиста, взех писмото, отпътувах и ето ме сега пред вас.

Удушвачът произнесе думите си гордо. Очите му не трепнаха от проницателния поглед на Родин, който остана безстрастен и каза:

— Хм! Така ли душат хора в Ява?

— Не само там, а и другаде — отвърна с мрачна усмивка Фарингея.

— Не ви вярвам, но намирам, че сте искрен. Как се казвате?

— Фарингея.

— Е добре, господин Фарингея, какво искате? Извършили сте престъпление и сте откраднали писмо, предназначено за мен, а сега се двоумите дали да ми го предадете.

— Не искам да ви го дам, защото го прочетох. То може да ми послужи.

— Прочели сте го? — каза Родин видимо смутен. — След като по такъв начин сте взели чуждото писмо, човек едва ли може да очаква от вас уважение към онова, което не е ваше. И какво научихте от писмото на господин Жозюе?

— Научих, братко, че и вие, като мен, сте син на доброто дело.

— За какво добро дело говорите? — зачуди се Родин.

— В писмото си Жозюе казва: „Послушание и сърдечност, търпение, хитрост и смелост, единство помежду ни, чието отечество е целият свят, семейство — братята от Обществото и Рим за цар“.

— Възможно е да ми е писал това, но какво заключение правите вие от тези думи?

— И нашето дело, подобно на вашето, братко, има за отечество целия свят. И то като вас има за семейство членовете си, а за царица Бохвания.

— Не познавам тази светица — каза тихо Родин.

— Тя за нас е Рим — отговори удушвачът и продължи. — Жозюе ви пише за онези участници в доброто ви дело, които са пръснати по целия свят, както нашите работят в различните земи.

— А какви са тези синове на Бохвания, господине?

— Хора решителни, смели, търпеливи, хитри, упорити, които жертват отечество, баща, майка, брат и сестра, за да възтържествува доброто дело и които считат за неприятели онези, които не са с тях.

— Струва ми се, че има нещо добро в постоянния и изключително религиозен дух на това дело — каза Родин скромно и притворно. — Само че трябва да знаем намеренията и целта.

— И ние като вас, братко, създаваме трупове.

— Трупове! — извика Родин.

— В писмото си — продължи Фарингея — Жозюе ви пише: „Най-голямата слава на нашето Общество е в това, че превръща човека в труп“[1]. И ние правим същото. Смъртта на хората е приятна за Бохвания.

— Но, господине — възкликна Родин — Жозюе говори за душата, за волята, за разума, които дисциплината унищожава!

— Наистина, вие унищожавате душата, а ние убиваме тялото. Подайте ръка, братко! И вие като нас сте ловци на хора.

— Повтарям ви, господине, че става дума за волята и за разума — натърти Родин.

— А какво са телата без душа и разум, ако не трупове? Съгласете се, братко, че мъртвите, които ние удушваме, не са по-бездушни от онези, които унищожава вашата дисциплина. Подайте ръка, Рим и Бохвания са сестри.

Колкото и Родин да се държеше спокойно, той наблюдаваше с ужас Фарингея, у когото бе писмото на Жозюе, в което сигурно ставаше дума за Джалма. Родин наистина мислеше, че е направил възможното младият индиец да не попадне на следващия ден в Париж, но като не знаеше връзките, които може да са имали помежду си принцът и Фарингея, той считаше метиса за много опасен човек. Но колкото и да бе неспокоен, това не му пролича. Той продължи:

— Няма съмнение, че приликата между Рим и Бохвания е доста приятна, но не разбирам какво искате да кажете с това?

— Искам да ви кажа, братко, какъв съм и какво мога да правя. И да ви убедя, че е по-добре да бъда ваш приятел, отколкото враг.

— Вие, господине — подигравателно каза Родин — сте от някоя индийска секта, която убива хора и искате с алегории да ме накарате да мисля за съдбата на човека, от когото сте откраднали писмото. Но аз ще отбележа смирено, че тук никой не може никого да удуши и че ако ви скимне да превърнете някого в труп от любов към вашето божество Бохвания, то ще ви отсекат главата от любов към друго божество, което се нарича правосъдие!

— А какво ще ми направят, ако реша да отровя някого?

— Нямам излишно време, господин Фарингея, да ви преподавам углавно право. Но ще ви кажа да не се поддавате на изкушението да удушите или отровите някого. И накрая, ще ми дадете ли писмото на господин Жозюе или не?

— Писмото, което се отнася до принц Джалма ли? — попита метисът.

— Не зная съдържанието на писмото — остана спокоен Родин — и не мога да ви отговоря. Настоявам да ми го дадете или да напуснете.

— След малко, братко, ще ме молите да остана. Преди малко ви споменах за отравяне, защото бяхте изпратили в двореца Кардовил един лекар, който да отрови принц Джалма. От писмата на Жозюе добре знам, че имате интерес утре принцът да не бъде тук. Сега разбирате ли ме?

— Нямам какво да ви отговоря.

Двукратно почукване на вратата прекъсна разговора.

— Занесох писмото — докладва слугата, като влезе и се поклони. — Ето и отговора.

Родин кимна извинително на Фарингея, прочете писмото, написа няколко думи под отговора, който получи, подаде го на слугата и му нареди да бъде изпратено на същия човек.

— Мога ли да продължа? — попита Фарингея, след като слугата напусна стаята. Родин се съгласи. — Преди няколко дни, когато принцът, макар и ранен, се готвеше по мой съвет да тръгне за Париж, пристигна една карета с дарове за Джалма, изпратени от непознат приятел. Освен пратеника на този приятел, в каретата беше и един доктор, когото сте изпратили да лекува Джалма и да го придружи до Париж. Джалма тръгна вчера. Докторът каза, че раната на принца ще се възпали, ако той не лежи през целия път и така се отърва от пратеника, който се върна сам. Докторът се опита да премахне и мен, но Джалма не се съгласи и тръгнахме заедно — докторът, принцът и аз. Снощи преполовихме пътя и докторът каза да пренощуваме в гостилницата и че ще стигнем в Париж за тази вечер, тъй като принцът бе казал, че на 12 февруари вечерта трябва да е в Париж. От писмото на Жозюе аз знаех колко важно е за вас Джалма да не е тук на 13 февруари. Усъмних се и попитах доктора дали ви познава, който ми отговори със заекване и това засили съмнението ми. В гостилницата, докато докторът бе при Джалма, аз влязох в стаята му и разгледах една кутия, пълна с шишенца, които той бе донесъл със себе си. В едното имаше опиум… И се сетих…

— Какво се сетихте, господине?

— Преди да тръгнем, когато казваше, че из пътя раната на Джалма може да се влоши, докторът каза: „Добре е да вземете утре по път едно успокоително питие, което ще приготвя. Ще го приготвя вечерта, за да е готово за утре в колата“. Сиреч днес принцът щеше да изпие питието надвечер и бързо щеше да заспи дълбок сън. Докторът щеше да се обезпокои и да нареди да спрем да прекараме нощта в някоя гостилница и така принцът щеше да се успи. Такъв беше планът ви. Поисках да се възползувам и успях.

— Всичко, което говорите, господине, — каза Родин, който гризеше ноктите си — ми звучи на еврейски.

— Сигурно, защото не говоря добре езика ви. Но ми отговорете, знаете ли какво означава аррай моу?

— Не.

— Жалко. Това е прекрасно растение от остров Ява, където виреят много отровни растения.

— Какво ме интересува! — отвърна рязко Родин, който едва успяваше да прикрие притеснението си.

— Интересува ви и то много. Ние, синовете на Бохвания, никога не проливаме кръв — продължи Фарингея. — Преди да метнем примката около врата на нашите жертви, ги чакаме да заспят. Когато не са заспали, приспиваме ги, колкото е необходимо — много сме изкусни в работата си. Нито змията е по-хитра, нито лъвът по-смел от нас. Аррай-моу е много ситен прах. Ако малко смръкне заспалия, или ако му се сложи в лулата, докато е буден, жертвата може да се приспи и никой да не я събуди. Ако се страхуваш да не я приспиш завинаги, даваш й да смръкне няколко пъти, докато спи и сънят й трае толкова, колкото може да изтърпи човек без храна и вода. Някъде около тридесет-четиридесет часа. Вижте колко груб е опиумът в сравнение с това божествено биле… Бях донесъл малко от него, но не бях забравил и противоотровата.

— Така ли? И противоотрова ли има? — пророни Родин.

— Разбира се! Както има и хора, които са противоположност на онова, което сме ние, братко на доброто дело… Жителите на Ява наричат сока от този корен тубоа. Той разпръсва упойването от аррай-моу, както слънцето облаците. Снощи, уверен в плановете на вашия пратеник, го изчаках да заспи и му дадох да вдъхне такава доза, че и сега сигурно продължава да спи…

— Нещастнико! — извика Родин уплашено, защото това бе голям удар върху плановете му. — Може да отровите доктора!

— Както и той щеше да отрови Джалма. Ние тръгнахме сутринта, а вашия доктор оставихме заспал в гостилницата. В каретата Джалма пушеше като истински индиец. Аз размесих в тютюна му малко от праха и това го упои. Новата доза, която смръкна от лулата си, го приспа и сега се намира в гостилницата, в която се настанихме. Сега, братко, от мен зависи дали да оставя Джалма да спи до утре вечер или веднага да се събуди. Ако изпълните желанието ми, той утре няма да е на улица „Свети Франц“ №3. — Като изрече това, Фарингея извади от джоба си медальона на Джалма, показа го на Родин и каза: — Както виждате, говоря истината. Докато спеше, взех медальона — единственото, което показва къде трябва да бъде утре. И така, завършвам с онова, което започнах: дойдох да ви искам нещо голямо.

От известно време Родин, който имаше навик да гризе ноктите си, когато го мъчи скрита ярост, вършеше това, докато звънецът в стаята иззвъня три пъти по специален начин. Родин се престори, че не го чува и изведнъж в малките му змийски очи светна радост. Той взе едно перо от писалището, дълго време мачка брадата си, преструвайки се, че мисли върху онова, което му каза Фарингея. Най-накрая хвърли обратно перото и се обърна към метиса с дълбоко презрение:

— Какво си мислите, господине! Да не би да искате хората да се подиграват с вашите истории? Идвате в един дом и започвате да се хвалите, че сте откраднали писма, един сте удушил, а друг упоил с отровни билки. Това е сън, господине! Изслушах ви до края, за да видя докъде ще стигнете. Само чудовищен престъпник може да се хвали с такива дела. Но аз вярвам, че те са само във вашето въображение.

Родин изрече тези думи разпалено. После се изправи и бавно приближи до камината. В началото Фарингея го гледаше мълчаливо, но след миг започна мрачно и злокобно.

— Внимавай, братко… Не ме карай да доказвам, че говоря истината.

— Оставете, господине! Трябва да идвате от онзи свят, за да мислите, че така лесно можете да излъжете един французин с измишльотини. Може би наистина сте смел като лъв, но да сте хитър като змия, едва ли. Имаме писмо от господин Жозюе, което можело да ми навреди. Принц Джалма бил приспан, това служело на моите планове и само вие сте могли да го свестите. Най-накрая казвате, че можете да попречите на интересите ми и не се замисляте, че на мен ми трябва да спечеля само двадесет и четири часа. Пристигате от Индия в Париж, чужденец сте и никой не ви познава. Мислите, че съм престъпник като вас, защото ме наричате брат и не допускате, че сте в ръцете ми, че улицата е пуста, че тази къща е отдалечена, че веднага мога да повикам хора, които да ви завържат, нищо, че сте удушвач. И то само ако подръпна този звънец — добави Родин и хвана шнура в ръката си, но продължи с хитра усмивка, като видя уплахата и изненадата на Фарингея. — Не се страхувайте! Ако исках да постъпя така, щях ли да ви го кажа? Ако ви завържат и ви държат затворен двадесет и четири часа, с какво ще ми навредите? Няма ли да ми бъде лесно да взема тогава писмото на Жозюе и медальона на Джалма. А той, както е упоен до утре вечер, няма да ме безпокои? Заплахите ви са несъстоятелни, защото се основават върху лъжа. Защото Джалма не е тук и не във вашите ръце. Излизайте оттук и друг път, когато искате да лъжете, потърсете друг човек.

Фарингея не помръдна — всичко, което чу, му се стори вероятно и възможно: Родин можеше да го залови, да вземе писмото и медальона, да го затвори и да не събуди Джалма. И все пак му казваше да си върви. Метисът се замисли какви са причините за такова поведение и реши, че Родин, при всичките доказателства, които му даде, още не вярваше. Родин играеше тази игра смело и хитро и макар да се показваше ядосан, със свито сърце поглеждаше крадешком към удушвача. Фарингея, убеден, че е разкрил причината за поведението на Родин, продължи:

— Ще изляза, но да ви кажа още една дума. Мислите, че ви лъжа.

— Уверен съм, че ми разказвахте басни. Изгубих много време да ви изслушам, оставете останалите. Късно е вече, бъдете добър да ме оставите сам.

— Както разбирам, вие сте човек, от когото не трябва нищо да се крие — каза Фарингея. — Сега мога да разчитам само на милостта и презрението на Джалма. Като познавам характера му, как да му кажа „Дайте ми много пари, защото можех да ви предам, но не го направих“. Двадесет пъти съм могъл да го убия, но още не е настъпил неговият час. А за да го дочакам, както да дочакам и други зловещи часове, ми трябват пари, много пари… Само вие можете да ми ги дадете, да ми платите за Джалма, защото само вие имате полза от това. Не искате да ме слушате, защото мислите, че лъжа? Ето, тук записах името на гостилницата. Изпратете някого да провери дали е истина това, което казвам. Но наградата за моето предателство ще бъде много голяма. Казах ви, ще искам много пари — той показа на Родин записания адрес. Родин, който следеше всяко негово движение, се престори на дълбоко замислен, и нищо не отвърна. — Ето, вземете адреса и проверете дали ви лъжа.

— Наистина, господине! — Родин хвърли бърз поглед към адреса и го прочете, след което блъсна ръката му. — Нахалството ви ме изненадва. Повтарям ви, че не искам да имам нищо общо с вас. За последен път ви казвам да напуснете. Не знам какъв е този принц Джалма. Казвате, че можете да ми навредите. Не се притеснявайте, навредете ми, но, за Бога, излезте оттук.

Като каза това, Родин иззвъня силно. Фарингея отстъпи. Появи се възрастен слуга с добродушно и кротко лице.

— Лапер, светете на господина — Родин посочи Фарингея. Удушвачът, уплашен от това спокойствие, се смути. — Какво чакате още, господине, искам да остана сам.

— Добре — отговори Фарингея, докато излизаше бавно заднишком. — Отхвърляте услугите ми, но внимавайте, защото утре ще бъде много късно.

Родин се поклони. Удушвачът излезе. Вратата се затвори зад него. Миг след това д’Егрини се показа на прага на близката стая. Беше пребледнял и смутен.

— Какво направихте! — каза той на Родин. — Чух всичко. За нещастие, сигурен съм, че той говореше истината. Индиецът е в неговите ръце, сега ще отиде при него…

— Не вярвам — отвърна смирено Родин, поклони се и пак придоби мрачен и покорен израз.

— Кой ще го спре да отиде при принца?

— Чуйте ме. Когато злодеят влезе тук, аз го познах и преди да започнем разговор, написах на Морок няколко реда, който беше на долния етаж, заедно с Голиат. Чакаха удобен момент да се появят пред Ваше Преподобие. По-късно, по време на разговора, когато ми донесоха отговора на Морок, който чакаше заповедите ми, му дадох нови наставления според променилите се обстоятелства.

— Каква полза от това, когато той напусна къщата!

— Ваше Преподобие, той излезе, но след като ми показа адреса, където е индиецът. Дори и да не бе го направил, щеше да попадне в ръцете на Морок и Голиат, които го чакаха на улицата, на две крачки от вратата. Но тогава пък нямаше да знаем къде е Джалма.

— Отново насилие! — каза недоволно д’Егрини.

— И на мен ми е мъчно, много мъчно… — отвърна Родин — но беше необходимо да се движим по приетата схема. Този човек трябва да бъде задържан за двадесет и четири часа.

— А после? Ако се оплаче?

— Разбойник като него няма да посмее да се оплаче. Освен това, той излезе свободно оттук. Когато го хванат, Морок и Голиат ще му завържат очите. Къщата има врата към улица „Vieille des-Ursius“. По това време по нея не минава никой. Ще го свалят в една изба на новата сграда и утре през нощта, в същия час, ще го пуснат отново със завързани очи. Колкото до индиеца, знам къде да го търсим, но трябва да изпратим при него някой верен човек. А ако дойде на себе си, има едно просто и безопасно средство да го задържим утре през целия ден далеч от улица „Свети Франц“.

Слугата с кроткото лице, който беше въвел и отвел Фарингея, почука тихо на вратата и влезе вътре. Той носеше в ръката си торба от еленова кожа, която подаде на Родин и му каза:

— Това донесе господин Морок, който влезе през улица „Vieille“.

Слугата излезе. Родин отвори торбата, показа на отец д’Егрини медальона и писмото на Жозюе и каза:

— Морок излезе способен и пъргав.

— Избегнахме още една опасност — въздъхна маркизът — но не е добре, че прибягваме до подобни средства.

— Сам си е виновен, че ни накара да ги използваме. Сега веднага трябва да изпратя някого при индиеца в гостилницата.

— Утре сутринта в седем часа ще заведете Гавриил на улица „Свети Франц“. Там ще разговарям с него. Най-сетне — добави д’Егрини — след много борби, страхове и трудности, само няколко часа ни делят от деня, който чакаме толкова дълго.

[1] Припомняме на читателя, че учението за пасивната и безусловна послушност, главното начало в Исусовото общество, се съдържа в ужасните думи, които Лойола е казал преди да умре: „Всеки член на Обществото трябва да бъде в ръцете на настоятелите си като труп“ (Periude ас cadaver). ↑

XI част
Тринадесети февруари

I глава
Къщата на улица „Свети Франц“

На влизане в улица „Сен-Жерве“ през улица „Доре“ в квартала „Маре“ по време на този разказ, човек попада пред една много висока стена, с почернели и оронени от времето камъни. Стената, която върви почти през цялата улица, служи за подпора на едно възвишение, върху което хвърляха сянка вековни дървета, извисяващи се над улицата повече от четиридесет стъпки. През гъстите клони на дърветата се виждаха каменният фронтон, островърхият покрив и големите тухлени комини на старовремска къща, чийто вход се намираше на улица „Свети Франц“ №3, недалеч от ъгъла с улица „Сен-Жерве“.

Нямаше по-тежко нещо от външния вид на къщата. От другата страна имаше висока стена с два-три реда прозорци, приличащи на бойници, и предпазени от здрави решетки. Входната врата, направена от дебели дъбови дъски, покрити с желязо, бе изпъстрена от главичките на множество дебели гвоздеи, чийто първоначален блясък се бе загубил под праха и ръждата, отгоре завършваше с дъгообразен свод, който с дебелите си стени, приличаше на арка. В широкото крило имаше втора малка вратичка, през която влизаше евреинът Самуил, пазачът на това мрачно жилище. Когато човек прекрачи прага, попадаше под свода, който образуваше постройка отгоре. В тази сграда живееше Самуил. Прозорците гледаха към широк вътрешен двор, който бе преграден с решетки, след които започваше градина. В средата й се издигаше двуетажна къща от дялан камък, толкова висока, че за да стигне човек до входната врата, която стоеше зазидана отпреди сто и петдесет години, трябваше да изкачи двадесет стъпала. На мястото на капаците на прозорците бяха сложени широки и дебели плочи от олово, много здраво захванати за камъка. За да не влиза никакъв въздух или светлина и за да не се допусне повреда отвън или отвътре, покривът също бе постлан с оловни плочи. Същото бе направено и с отворите на комините, които преди това бяха запушени и замазани. По същия начин бе запушен и чардакът, като остъклените му стени бяха покрити с някакви плочи, здраво запоени за покрива. По някаква странна прищявка, всяка от четирите оловни плочи, които покриваха лицето на чардака и отговаряха на четирите посоки на света, имаше седем малки кръгли дупчици във вид на кръст, който ясно личеше отвън. Навсякъде другаде оловните плочи бяха съвсем запушени. Благодарение на тези предпазни мерки и на здравото строителство, къщата имаше нужда само от малък външен ремонт. Вътрешността й, където не бе прониквал въздух сто и петдесет години, беше също толкова здрава, колкото, когато зазидаха къщата.

И така, попуканите зидове, счупените и изгнили капаци на прозорците, полусрутеният покрив и растенията, увиващи се около прозорците, може би нямаше да имат толкова тъжен вид, какъвто имаше тази каменна къща, обкована в желязо и олово и запазена като някаква гробница.

Градината беше съвсем изоставена. Лятно време по нея растяха само бурени и храсти. Дърветата, оставени на самотек, се бяха разклонили във всички посоки и преплитаха клони. Няколко саморасли лози в началото се бяха увили около корените на дърветата, но бързо изпълзяха до върховете им. За да стигне човек от оградата до къщата, можеше да мине само по една пътека през тази гора, която бе направил пазачът и старателно я бе постлал с плочи, широки около десет стъпки. Друга една пътечка около оградата бяха направили няколко пиринейски кучета, чиято вярна порода бе опазила къщата сто и петдесет години.

Така изглеждаше къщата, в която трябваше да се съберат наследниците на рода Ренепон.

Нощта, която разделяше 12 февруари от 13, скоро щеше да свърши. След бурята настъпи тишина и дъждът престана. Небето бе ясно и обсипано със звезди. Луната хвърляше тъжна светлина върху това усамотено и безмълвно жилище, чийто праг толкова години не бе прекрачвал човешки крак.

Ясната светлина, която идеше от жилището на пазача, показваше, че евреинът Самуил още не си е легнал. Представете си една доста просторна стая, чиито стени от горе до долу бяха заети от стари орехови шкафове, почернели от времето. Две главни димяха в камината. На плочата отгоре стърчеше стар свещник с тънка свещ и щипки до него, а наблизо лежаха два пистолета и добре наточен ловджийски нож, чиято бронзова украсена дръжка бе направена през седемнадесети век. Тежка карабина бе облегната до една от колоните на камината. Четири стола без облегалки, стара дъбова ракла и маса с изкривени крака — това бе цялата покъщнина в стаята. На шкафовете висяха ключове от всякакъв размер. По формата им се виждаше, че са старовремска направа, на езичетата бяха поставени различни знаци. Вътрешността на старата ракла се премести с помощта на таен механизъм и се показа широка и дълбока желязна каса. През отворената вратичка се виждаше чудесната направа на една от онези флорентински брави от седемнадесети век, която по-добре от всяко съвременно изобретение можеше да противостои на отваряне. Освен това, благодарение на дебелата подплата от амиантова плоча, поставена доста в страни от стените на касата върху златни телове, в случай на пожар тя можеше да опази невредими нещата в нея.

Голяма кутия от чемширено дърво бе извадена от касата и поставена на един стол. В нея имаше много документи, подредени старателно и номерирани.

На светлината от една медена лампа старият пазач Самуил пишеше в малък дневник, а жена му Бетсабеа поглеждаше в една бележка и му диктуваше. Самуил тогава беше осемдесет и две годишен и въпреки възрастта, главата му бе покрита с гъста и щръкнала бяла коса. Той бе нисък, слаб и жилав. Жизнеността на движенията му показваше, че годините не бяха намалили енергията и пъргавостта му, макар че когато излизаше из махалата, нещо, което правеше рядко, той се стараеше да покаже, че се е вдетинил, както се бе изразил Родин пред отец д’Егрини. Една стара кафява домашна дълга риза стигаше до петите на стареца. Лицето му имаше чисти, източни еврейски черти. Цветът на лицето му бе едновременно червеникав и жълтеникав, носът му бе орлов, брадата рядка и къса, изпъкналата му челюст хвърляше сянка върху хлътналите и набръчкани бузи. Върху лицето му бяха изписани разум, хитрост и остроумие. Широкото му и изпъкнало чело показваше откровеността и твърдостта на Самуил. Зад проницателния му и кротък поглед се криеха черни и бляскави като на арабин очи.

Жена му Бетсабеа, петнадесет години по-млада от него, беше висока и цялата облечена в черно. Широка шапка от ленено сукно, която приличаше на почтена забрадка на холандските матрони, покриваше бледото й и строго лице, което някога беше изключително красиво и с библейски черти. Няколкото бръчки на челото, които се появяваха при постоянното свиване на веждите й показваха, че тази жена често е изпитвала тежестта на дълбоката тъга. Дори и сега тя личеше върху лицето на Бетсабеа. Погледът й бе неподвижен, главата й клюмнала над гърдите, в дясната ръка, отпусната на коленете, държеше малък бележник. В другата си ръка стискаше кичур коса с цвета на кехлибарената й огърлица. Кичурът бе в мъничка златна кутийка под стъклено капаче. Виждаше се и парченце плат, сгънато на четири, почти цялото покрито от тъмночервени петна, приличащи на отдавна засъхнала кръв.

След като Самуил записа нещо в дневника си, той го прочете и каза:

— От друга страна, пет хиляди австрийски монети от хиляда фиоринта, с дата 19 октомври 1826. — След това той вдигна очи, обърна се към жена си и попита. — Така ли е, Бетсабеа? Сравни ли с бележника? — Той се изненада, че тя не отговори, погледна я и като я видя натъжена, попита: — Какво ти е, Боже мой, какво ти е?

— 19 октомври… 1826… — отвърна тя бавно с неподвижен поглед, стиснала още по-здраво кичура коса, който носеше на врата си. — Тази дата е зловеща, Самуиле, много зловеща. На този ден получихме последното писмо от… — Бетсабеа въздъхна, не можа да продължи и захлупи лице в шепите си.

— Разбирам… — промълви старецът. — Бащата може да се залиса покрай други тежки грижи, но сърцето на майката е будно.

Той остави перото на масата и подпря чело на дланите си.

Бетсабеа веднага взе думата, като че болезнено се наслаждаваше на жестоките спомени.

— Последният ден, в който синът ни Авел ни писа от Германия и ни каза, че според твоите заповеди е похарчил парите, които му дадохме и че щял да замине за Полша по друга работа.

— А в Полша намери мъченическа смърт — каза Самуил. — Без причина, без доказателства… Несправедливото обвиниха в контрабанда и тамошното правителство, без да разследва случая, го осъди да го бият с камшик…

— Клетият Авел… Беше толкова кротък, а умря от бой, донякъде от срам, донякъде от болка — настръхна Бетсабеа. — Един от нашите братя в Полша с мъка измолил разрешение да го погребе. Той отрязал от хубавата му коса… Този кичур и това парче, напоено с кръвта на детето ни, е всичко, което ни остана от него! — тя разцелува кичурът коса.

— Поне Бог — Самуил избърса сълзите си — ни взе детето, когато задачата, която изпълнява нашият род от сто и петдесет години, е към края си. За какво е той повече на земята, нали изпълнихме дълга си. Няма ли в тази каса царски богатства? Тази къща, зазидана от сто и петдесет години, няма ли да се отвори за потомците на благодетеля на моя дядо?

Като каза това, Самуил обърна тъжно главата си към къщата, която се виждаше от прозореца.

Луната вече се бе скрила. Покривът и комините се чернееха под тъмносиньото звездно небе.

Изведнъж Самуил побледня, изправи се бързо, посочи къщата и с разтреперан глас каза на жена си:

— Бетсабеа, погледни… Виж, пак се появиха седемте светли точки, както преди тридесет години.

И наистина, седем кръгли отвора, които бяха подредени така, че се образуваше кръст и отдавна бяха направени в оловните плочи, които покриваха прозорците на чардака, се превърнаха в седем светли точки, като че ли някой бе влязъл вътре през покрива на зазиданата къща.

II глава
Сметките

Известно време Самуил и Бетсабеа гледаха неподвижно и с втренчени погледи, с неспокойни от ужас лица, седемте светли точки, които блещукаха измежду последните звезди, на върха на чардака, докато на небосклона, зад къщата, бледоалена светлина показваше, че се зазорява. Самуил прекъсна мълчанието.

— Мъката по сина ни попречи да си припомним, че не трябва да се учудваме от това, което се случва. Нали и баща ми, а и дядо ми са казвали, че от време на време са виждали такава светлина.

— Добре, но те, както и ние, не са могли да си обяснят…

— Както те, така и ние трябва да вярваме, че както тогава, така и сега, през таен вход в къщата влизат хора, които имат да вършат важна работа. Повтарям ти: баща ми каза да не се боя от такива странни явления, които се появяват за втори път за тридесет години…

— Може и така да е, но това те докарва до ужас, като някаква свръхестествена случка…

— Времето на чудесата е отминало — поклати тъжно глава евреинът. — Много от старите къщи в този квартал имат подземна връзка, някои казват, че стигат до Сена и до подземните коридори. Сигурно и тази къща е такава, а хората, които идват, влизат по този начин.

— Но осветения, светещия чардак?

— Според плана на сградата чардакът е част от покрива, откъдето също се осветява така нареченият голям салон, който се намира на последния етаж. А понеже там е тъмно, защото са затворени всички прозорци, по необходимост си служат със светлина, за да се качат в салона, в който, както казват, имало много странни и много тъжни неща — добави евреинът.

Бетсабеа гледаше внимателно като мъжа си към седемте светли точки, които избеляваха с настъпването на утрото.

— Тайната може да бъде обяснена. При това днес е толкова важен ден за всички Ренепон, че подобно явление в тези обстоятелства не трябва да ни учудва.

— А и помисли си, че за век и половина светлината се е появявала само няколко пъти. Между другото, има още един род, който се е посветил като нашия, от поколение на поколение да изпълнява едно благочестиво задължение…

— Какво е то? Днес може би всичко ще се изясни…

— Ето, че се съмна — каза Самуил, като че се събуди, — а преди осем часа трябва да се препише равносметката на касата и всичко да се сложи в ред. — Той посочи сандъчето. — Трябва да се предадат на онези, които имат права над тях.

— Прав си, Самуил. Този ден не е наш…, той е тържествен и ще бъде щастлив. О, ако можеше сега да има щастливи дни и за нас — изрече жално Бетсабеа, като си спомни за сина си.

— Бетсабеа — Самуил хвана ръката й, — поне ще изпитаме удоволствие от изпълнения дълг. Не се ли показа Бог милостив към нас, макар да ни подложи на изпитание със смъртта на сина ни? Не е ли милост, че три поколения от моя род успяха да започнат, да продължат и да довършат това велико дело?

— Да, Самуил — каза мило еврейката, — ще бъдеш спокоен, защото когато удари дванадесетият час, ще се освободиш от огромна отговорност. — И тя посочи ковчежето.

— Вярно е, — каза старецът — предпочитам това богатство да е в ръцете на стопаните, отколкото в моите. Затова за последен път ще прегледам сметките, ще ги сравня с моя дневник и с документите, които са в ръцете ти.

Бетсабеа поклати глава утвърдително. Самуил взе перото и започна внимателно да изчислява, а жена му се отдаде отново на тъжните спомени, които възбуди в нея датата, свързана със смъртта на сина й.

А сега нека изложим накратко обикновената, но и тъй романтична, чудесна история на тези сто и петдесет хиляди франка, които благодарение на умното и точно управление, се бяха умножили за век и половина и бяха достигнали огромната сума от четиридесет милиона, назована от отец д’Егрини, който поради непълните сведения и предвид на други обстоятелства и случайности, които сполетяваха с годините пазачите на тези запаси, го намираше за много голямо.

Тъй като историята на това богатство неизбежно е свързана с историята на Самуиловия род, който го управляваше от три поколения, ще споменем няколко думи и за него. Някъде към 1670 г. Марий Ренепон, дълго преди смъртта си, по време на едно пътуване в Португалия, благодарение на влиятелни посредници, успя да спаси живота на един евреин, когото инквизицията бе осъдила на изгаряне на клада по религиозни причини. Този евреин се казваше Исак Самуил и беше дядо на пазача на къщата на улица „Свети Франц“.

Великодушните хора често обичат своите облагодетелствувани поне толкова, колкото те обичат своите благодетели. Ренепон най-напред се убеди, че Исак, който в Лисабон бе незначителен банкер, е честен, работлив и трудолюбив, разумен, а след това, понеже имаше големи имоти във Франция, му предложи да ги управлява. Клеветите и недоверието, които винаги са преследвали евреите, по това време бяха много силни. Затова Исак се оказа двойно по-признателен за доверието на господин Ренепон. Той се съгласи и от този ден посвети целия си живот на онзи, който му спаси живота, повярва в честността му, макар да беше евреин, от народност, която изобщо и винаги подозират, презират и мразят. Господин Ренепон, много добър, умен и остроумен мъж, не се излъга в избора си. Преди да му отнемат богатствата, работите му се развиваха много добре, оставени в ръцете на Исак Самуил, който бе надарен с прекрасната способност за работа и той я използуваше изключително в полза на благодетеля си.

Започнаха преследванията срещу Ренепон, на когото правителството присвои имотите и богатството и ги предаде на преподобните отци от Исусовото общество — неговите предатели, направили това няколко дни преди смъртта му. Той се скри на едно място, което си бе избрал, за да се самоубие, повика Исак Самуил и му предаде сто и петдесет хиляди златни франка, последното от някогашното му богатство и задължи слугата си да увеличава тази сума с голяма лихва, със сложна лихва. Ако има син, на него да предаде задълженията, а ако няма, да намери някой честен роднина, за което ще получи прилично възнаграждение. Условието бе предаването на задълженията да продължи, докато измине век и половина. Освен това господин Ренепон помоли Исак, докато е жив да се грижи за къщата му на улица „Свети Франц“, в която може да живее безплатно и ако е възможно, да предаде това задължение и на потомството си.

Дори Исак Самуил да нямаше деца, духът на солидарност, който много пъти обединява еврейските родове помежду им, последната воля на господин Ренепон бе лесно изпълнима. Роднините на Исак щяха да се сдружат за благодарност към благодетеля му, и те, както и потомствата им, великодушно щяха да изпълняват наложеното на един от тях задължение. Няколко години след смъртта на Ренепон, на Исак се роди син. Този син, Ливи Самуил, се роди през 1689, но той нямаше потомство от първата си жена, затова се ожени повторно на шестдесет години и през 1750 най-накрая му се роди син — Давид Самуил, пазачът на къщата на улица „Свети Франц“, който през 1832, по време на този разказ, бе на осемдесет и две години и казваше, че ще живее дълго като баща си, който почина на деветдесет и три. Нека добавим, че синът му, за когото тъй много страдаше Бетсабеа, се роди през 1790 и почина от бой на двадесет и пет години.

След разказа за този род става ясно, че дългият живот на тричленното Самуилово семейство, които последователно ставаха пазачи на зазиданата къща и по този начин свързваха седемнадесетия век с деветнадесетия, улесниха много изпълнението на последната воля на господин Ренепон, който ясно бе казал на дядото Самуил, че сумата, която оставя, може да се увеличава само с пет процента, тъй че потомците да получават това богатство, без да се свързва то със спекулации.

Едноверците на Самуил, първите изобретатели на полицата, които им послужиха в средните векове да пренасят тайно огромни количества от единия до другия край на света, да крият своето богатство и да го пазят от неприятелите; евреите, които почти сами търгуваха с полици дори до края на осемнадесети век, помогнаха много на тайните финансови операции на Самуиловци, които до към 1820 година станаха притежатели в най-богатите еврейски банки. Така днешният пазач на къщата на улица „Свети Франц“, без никой да разбере, от простата лихва и от полицата, успя да направи през времето на своето управление така, че сумата, заедно със сложната лихва, да стане неизчислима… Баща му, да не говорим за дядо му, в сравнение с него въртяха много по-малко пари. Искаше парите постоянно да се наместват, за да не става тъй, че да не носят лихва, но бяха нужни и големи финансови способности, за да се постигне подобен резултат, особено когато ставаше дума за петдесет милиона. Последният Самуил, който се учи от баща си, разви тази способност, както ще се разбере от следващата равносметка.

Няма нищо по-трогателно и благородно, достойно за уважение, от поведението на членовете на това еврейско семейство, които солидарни в задължението, което в знак на благодарност бе поел един от предците им, се посвещават толкова дълги години, безкористно, умно и честно, на увеличаването на едно чуждо богатство, от което не очакват никакъв дял и което трябва да предадат не само непокътнато, но и умножено на потомците на някогашния благодетел. Най-накрая няма по-достойно за уважение от взаимното доверие, когато става дума за един резултат след сто и петдесет години.

След като внимателно прочете списъка, Самуил каза на жена си:

— Сигурен съм, че не съм сгрешил в събирането. Съгласна ли си да сравним резултата с този, който е в документа. После ще прегледам и останалите документи в ковчежето, защото сутринта трябва да предам всичко на нотариуса, когато отворят завещанието.

— Започвай, аз ще следя — отвърна Бетсабеа.

Самуил зачете, като проверяваше какво е записал и в касата.

След като провери всичко и в ковчежето, каза гордо:

— Всичко е точно. На разположение на наследниците на рода Ренепон остава сумата двеста и дванадесет милиона и сто и седемдесет и пет хиляди франка.

— Не мога да повярвам! — възкликна Бетсабеа. — Знаех, че количеството е голямо, но не вярвах, че оставените преди сто и петдесет години сто и петдесет хиляди франка ще се превърнат в такова неизчислимо богатство!

— А са били само сто и петдесет хиляди… — каза гордо старецът. — Дядо ми, баща ми и аз винаги сме били точни в управлението на тези пари. Постъпвали сме разумно с избора на хора, при които сме оставяли парите по време на бунтове и търговски кризи. Това беше лесно, благодарение на връзките с едноверците ни от всички земи. Никога не сме си позволявали да дадем с лихва, по-висока от законната… Такива бяха заповедите на господин Ренепон, получени от дядо ми. Няма друго богатство с по-чист източник. Ако не бяхме безкористни и ако се възползувахме от някои благоприятни обстоятелства, цифрата двеста и дванадесет милиона можеше да бъде много по-голяма.

— Нима това е възможно?

— Няма нищо по-просто… Всеки знае, че за четиринадесет години един капитал се удвоява със сложна лихва по 5%. Сто и петдесет години са десет пъти по четиринадесет. Така първите сто и петдесет хиляди се удвоиха. През 1682 г. господин Ренепон повери на дядо ми 150 000 фр. Тази сума, дадена с лихвата, която ти казах, след четиринадесет години, през 1696 стана 300 000 фр. През 1710 се удвоиха и станаха 600 000 фр. Когато през 1719 г. почина дядо ми, сумата вече беше близо милион. През 1724 скочи на 1 200 000 фр., а през 1738 на 2 400 000 фр., през 1752 две години след раждането ми, на 4 800 000 фр., през 1766 — 9 600 000 фр., през 1780 на 19 200 000 фр. Дванадесет години след смъртта на баща ми, през 1794 на 38 400 000 фр., през 1808 стана 76 800 000 фр., през 1822 — 153 600 000 фр. и днес, заедно с лихвите за десет години трябваше да е най-малко 225 000 000. Но от загуби, неизплащания и неизбежните разноски, за които имам точна сметка, сумата е спаднала на 212 милиона и 175 000 франка в чекове, които се намират в тази каса.

— Сега разбрах, скъпи — рече Бетсабеа замислено, — но колко силно е недоверието в сложната лихва! А и какви чудесни неща може да направи човек в бъдеще, дори и да няма никакви средства в настоящето.

— Такава е била идеята на господин Ренепон, защото, според думите на баща ми, които той знае от дядо ми, господин Ренепон е бил много умен човек за своето време — отговори Самуил и заключи ковчежето.

— Дай Боже потомците му също да бъдат достойни за това царско богатство и да го използуват благородно! — каза жена му.

Беше станало съвсем светло. Удари седем маса.

— Скоро ще дойдат зидарите — каза Самуил и постави ковчежето в желязната каса. И аз като теб, Бетсабеа, съм любопитен да узная кои са наследниците на господин Ренепон, които ще се появят тук.

На дебелата пътна врата се потропа няколко пъти, на което кучетата, които пазеха къщата, отговориха с лай.

— Това са зидарите, които нотариусът изпраща заедно с един писар. Моля те, Бетсабеа, събери всички ключове, заедно с бележките на тях, ще се върна да ги взема.

Като каза това, Самуил, въпреки старостта, бързо слезе по стълбите, приближи до вратата, отвори внимателно малко прозорче и видя трима души, облечени като зидари и един младеж, облечен в черни дрехи.

— Какво искате, господа? — попита евреинът преди да отвори, за да се увери кои са те.

— Идвам по поръка на господин Дюмеснил, нотариусът — отговори писарят, — за да присъствувам при отварянето на зазиданата врата. Ето писмото от господаря ми за господин Самуил, пазача на къщата.

— Аз съм Самуил, господине — отвърна евреинът. — Бъдете любезен да пуснете писмото в кутията, ще го взема.

Писарят изпълни молбата на Самуил, но сви учудено рамене — стори му се смешно подозрителното желание на стареца.

Пазачът отвори кутията, взе писмото, дръпна се настрани, за да го прочете на светло, сравни внимателно подписа на нотариуса под това писмо с подписа му под едно друго, което извади от джоба на връхната си дреха. След тези предпазни мерки той отиде да върже кучетата и чак тогава се върна да отвори вратата на писаря и на зидарите.

— Странно нещо, добри ми господине — каза писарят на влизане. — Крепост да се отваряше, нямаше да има толкова предпазни мерки.

Евреинът се поклони, без да отговори.

— Глух ли сте, драги мой! — извика писарят до ушите му.

— Не, господине — усмихна се Самуил, после посочи къщата и добави. — Там е зазиданата врата, която трябва да се отвори. Трябва също така да се отковат железните и оловните капаци на втория етаж отдясно.

— Защо да не се отворят всички прозорци — попита писарят.

— Защото такива са заповедите, които съм получил като пазач в тази къща.

— Кой ви ги даде?

— Баща ми…, на когото баща му ги е предал от страна на господаря на къщата… Щом тя премине в ръцете на стопанина си, той може да постъпи, както сметне за добре.

— Щом е така… — каза писарят доста учуден, обърна се към зидарите и им рече: — Сега вие трябва да започнете, юнаци. Срутете вратата и отковете железния капак само на втория прозорец отдясно.

Докато зидарите се готвеха да започнат работа под контрола на нотариусовия писар, една карета спря пред пътната врата и Родин, заедно с Гавриил, влезе в къщата на улица „Свети Франц“.

III глава
Наследникът

Самуил дойде и отвори вратата на Гавриил и Родин. Родин каза на евреина:

— Вие ли, господине, сте пазачът на тази къща?

— Да, господине — отвърна Самуил.

— Това е абат Гавриил Ренепон — Родин посочи спътника си. — Той е потомък на рода Ренепон.

— Радвам се — изрече евреинът, изненадан от ангелското лице на Гавриил, тъй като благородството и душевната доброта бяха изписани върху чистото и бяло чело на младия свещеник, увенчавано вече с мъченически венец. Самуил го гледаше с любопитство и съчувствие, но като усети, че това започва да става неприятно за Гавриил, добави: — Нотариусът ще дойде точно в десет часа.

— Какъв нотариус? — попита смаяно Гавриил.

— Отец д’Егрини ще ви обясни това — бързо вметна Родин и се обърна към Самуил. — Ние дойдохме малко по-рано. Може би да почакаме някъде, докато дойде нотариусът?

— Заповядайте у дома — отвърна Самуил.

След малко Самуил, младият свещеник и Родин, които го следваха, влязоха в една от приземните стаи на къщата, в която живееше пазачът и която гледаше към двора.

— Абат д’Егрини, който досега е бил настойник на господин Гавриил, скоро ще дойде да ни потърси — рече Родин. — Имайте добрината да го доведете при нас.

Самуил кимна. Родин и Гавриил останаха сами.

Ангелската кротост на мисионера се смени с тъга, решителност и строгост. Родин, който не се бе срещал няколко дни с Гавриил, забеляза това и го наблюдаваше, когато пресичаха пощенската улица, за да стигнат улица „Свети Франц“. Младият свещеник както винаги бе в дълго черно расо, което подсилваше бледостта на лицето му. Когато останаха сами, той се обърна рязко към Родин.

— Ще ми кажете ли най-накрая, господине, защо няколко дни ми бе забранено да разговарям с Негово Преподобие отец д’Егрини? И защо е избрал това място да говори с мен?

— Не мога да отговоря на въпросите ви — отвърна хладно Родин. — Негово Преподобие ще дойде скоро, попитайте него. Той избра тази къща, защото имате интерес да сте тук. Вие знаете това много добре…, макар да се направихте на учуден, когато чухте пазачът да говори за нотариус. — И Родин хвърли изпитателен поглед към Гавриил.

— Не ви разбирам — отвърна той. — Какъв интерес мога да имам, за да стоя в тази къща?

— А какво ви каза майка ви вчера? Защо си позволихте да я приемете без разрешението на отец д’Егрини? Не ви ли разказа тя за някакви семейни документи, които намерила, когато ви прибрала?

— Не, господине — каза Гавриил. — Майка ми е предала тези документи на изповедника си, а по-късно преминали в ръцете на отец д’Егрини. От дълго време за пръв път става дума за тези документи.

— Вие твърдите, че вчера Франциска Балдуин не е дошла да ви говори за тях? — повтори бавно и отчетливо Родин.

— Доколкото разбирам, вие се съмнявате в онова, което казвам? Уверявам ви, че говоря истината.

— Вярвам… — каза Родин, чието съмнение се разсея, след като Гавриил искрено повтори думите си. — Хрумна ми, когато се чудех по каква причина сте нарушили заповедите на отец д’Егрини да не се срещате с външни хора. При това, противно на правилата на нашето Общество, вие си позволихте да затворите вратата, която винаги трябва да е отворена или открехната, за да можем да се контролираме, както ни се предписва… Не можах да си обясня това нарушение на дисциплината, освен с необходимостта да си кажете нещо много важно с майка си.

— Госпожа Балдуин пожела да разговаря с мен не като със син, а като със свещеник — отговори Гавриил — и аз помислих, че мога да я изслушам. Затворих вратата, защото ставаше дума за изповед.

— Какво толкова спешно е трябвало да изповядва?

— Ще научите, когато го кажа на Негово Преподобие, ако ви позволи да ме слушате. — Последните думи мисионерът изрече толкова решително, че след тях настъпи мълчание.

Припомняме на читателите, че до този момент настоятелите не бяха му разказвали за важните семейни интереси, които налагаха присъствието му на ул. „Свети Франц“. Вечерта срещу 13 февруари Франциска Балдуин, отчаяна от мъка, не се сети да му каже, че и сирачетата трябва да бъдат на същото място, а и да се бе сетила, Дагоберт й бе забранил да говори за това пред младия свещеник. Гавриил не знаеше нищо за семейните връзки, които го сближаваха с дъщерите на маршал Симон, с госпожица Кардовил и с господин Харди, с принца и с Голчо. С други думи, ако му бяха съобщили, че е наследник на Марий Ренепон, той щеше да мисли, че е единственият потомък на този род.

Гавриил видя през прозореца как зидарите откъртваха камъните от вратата, след което започнаха да махат железата, които крепяха оловната плоча върху вратата.

В същото време Самуил въведе отец д’Егрини в стаята. Преди Гавриил да се обърне, Родин бързо прошепна:

— Не знае нищо, няма за какво да се боим от индиеца.

При все, че отец д’Егрини изглеждаше спокоен, лицето му бе пребледняло като на картоиграч, който очаква да види ужасния край на играта. До този момент всичко бе благоприятно за плановете на Обществото, но сега с ужас си мислеше за четирите часа, които оставаха до съдбоносния финал. Когато Гавриил се обърна, той приближи до него усмихнат, протегна ръка и каза любезно и сърдечно:

— Синко, страдах, задето не пожелах да разговаряме досега. Страдах и задето ви заповядах да останете няколко дни усамотен. Не съм длъжен да давам обяснение за моите заповеди, но ще ви кажа, че го направих за ваша полза.

— Трябва да вярвам, Ваше Преподобие — поклони се Гавриил.

Младият свещеник усещаше непреодолимо неспокойствие и страх, защото докато тръгна за Америка отец д’Егрини, пред когото даде ужасните обещания, с които безвъзвратно се свърза с Исусовото общество, беше придобил над него такова влияние, каквото могат да окажат деспотизмът, натискът и заплахите. А те съсипват всички жизнени сили на душата и я правят пасивна, уплашена и вкаменена. Впечатленията от първата младост са неизлечими… След завръщането си от Америка Гавриил сега за пръв път се срещаше с отец д’Егрини. Макар че решението, което бе взел не намаля, той съжаляваше, че не успя да придобие още повече сили от един откровен разговор с Агрикол и Дагоберт.

Отец д’Егрини познаваше добре хората и лесно забеляза смущението на младия свещеник и се досети каква е причината. Затова удвои нежността и благостта си. Той седна и се обърна към Гавриил, който също като Родин стоеше прав от почитание:

— Вие искате, скъпи сине, да говорите с мен за нещо много важно, нали?

— Да, отче — Гавриил неволно наведе поглед пред светлите и сиви очи на настоятеля си.

— Аз също имам да ви кажа много важни неща. Затова най-напред ме изслушайте, а после ще говорите вие… Преди около дванадесет години изповедникът на майка ви се обърна към мен чрез господин Родин и ми разказа за успехите, които имате в училището на Братята, и така привлече вниманието ми към вас. И наистина — разбрах, че примерното ви поведение, кроткият ви и скромен характер и ранното ви развитие заслужават най-голямо съчувствие. Оттогава ви наблюдавахме внимателно. След известно време, когато видях, че отговаряте на препоръките, стори ми се, че сте роден не за работник, а за друго. Говорих с майка ви и по мое настояване бяхте приет безплатно в едно от училищата на нашето Общество. Така отпадна една грижа на добрата жена, която ви бе отгледала. Понеже виждахме, че давате големи надежди, бащински се погрижихме да получите всички благодеяния, които дава религиозното възпитание. Така ли е, чедо мое?

— Така е, отче — отвърна Гавриил с наведени очи.

— Заедно с годините у вас се развиваха редки добродетели; послушанието ви и особено кротостта, бяха за пример. В науките напредвахте бързо. Тогава не знаех на какво ще се посветите един ден, но бях уверен, че каквото и да е то, пак щяхте да сте възлюбеното дете на Църквата. Не се излъгах в надеждите си, дори вие ги надминахте. Когато научихте, че майка ви горещо желае да ви види духовник, вие великодушно отговорихте на желанието на тази превъзходна жена, на която толкова дължите… Но понеже Бог винаги е справедлив в раздаването на своите награди, неговата воля е била най-голямото доказателство за признателност, което можехте да дадете на майка си, да ви бъде от полза, защото имахте възможност да станете един от воюващите членове на нашата света Църква…

При тези думи на отец д’Егрини Гавриил не можа да скрие вълнението си, като си припомни горчивата изповед на Франциска, но се сдържа. Родин, облегнат в ъгъла, продължаваше да го наблюдава внимателно.

— Не крия, скъпи сине — продължи отец д’Егрини, — че решението ви ме зарадва. Гледах на вас като на едно от бъдещите светила на Църквата и се радвах, че то ще грее в нашето Общество. Вие изтърпяхте всички наши многобройни изпитания. Счетохме, че сте достоен да бъдете наш член и след като положихте пред мен безвъзвратна и свещена клетва, която завинаги ви свързва с Обществото, за най-голяма Божия слава вие пожелахте да отговорите на поканата на Светия ни Отец, и се съгласихте да отидете като мисионер, за да проповядвате[1] католическата вяра на дивите народи. Беше ни мъчно да се разделим със скъпия ни син, но отстъпихме пред подобно благочестиво желание. Тръгнахте смирен проповедник, върнахте се славен мъченик и ние справедливо се гордеем, че сте от нашето Общество. Ако е възможно, искаме още повече да засилим връзките ви с нас. Затова слушайте внимателно, това е много важна тайна не само за вас, а и за нашето Общество…

— Тогава, отче… — извика бързо Гавриил и прекъсна д’Егрини. — Не мога… Не трябва да ви слушам. — Младият свещеник побледня. По лицето му се виждаше, че в него се води люта борба, но той бързо се върна към решението си, изправи глава, погледна твърдо д’Егрини и Родин, които бяха занемели от смайване, и рече: — Повтарям, отче, ако става дума за тайна работа на Обществото, не мога да ви слушам.

— Вие ме учудвате. Какво ви стана? Боже мой, лицето ви се промени, вие се смущавате. Кажете без страх защо не можете да слушате повече?

— Не мога да ви кажа, докато не изложа накратко и аз миналото си, тъй като ми се удаде случай да разсъждавам върху него от известно време. Тогава ще разберете, отче, че вече нямам право да знам тайните, защото няма никакво съмнение, че скоро ще ни разделя цяла пропаст.

Не е възможно да опишем погледите, които размениха помежду си отец д’Егрини и Родин след тези думи. Д’Егрини побледня, студена пот покри челото му. Родин прикова поглед в Гавриил и започна да гризе ноктите си. Маркизът ужасен се замисли дали Гавриил няма да се окаже пречка за постигане на целта. Мисълта можеше да го доведе до отчаяние, но той се концентрира и каза спокойно и кротко:

— Не мога да повярвам, синко, че ще ни раздели пропаст. Освен пропастта от болка, която бих изпитал, ако се разболеете. Но, говорете, слушам ви…

— Наистина, изминаха дванадесет години — продължи Гавриил, — откакто по ваше настояване влязох в училището на Исусовото общество. Влязох с любов и доверие. Но как бяха насърчени детските ми чувства? Ето как. Настоятелят веднага посочи две по-големи от мен деца и ми каза: „Ще предпочиташ тези приятели. Винаги ще се разхождате заедно — правилникът забранява разговор само между двама. Правилникът също така те задължава да слушаш внимателно какво си говорят приятелите ти и да ми го съобщаваш. Защото децата, без да знаят, могат да направят някаква грешка. Ако ги обичаш, трябва да ми съобщаваш за лошите им намерения, за да можем с бащински съвети да изпреварим грешките им и да ги избавим от наказание. По-добре ще е да се изпревари злото, отколкото да бъдат наказани.“

— Да, — каза отец д’Егрини — такива са правилникът на училищата, както и думите, с които посрещаме всички новопостъпили ученици.

— Знам, отче — отвърна тъжно Гавриил. — Аз, послушен и лековерен, след три дни започнах да подслушвам другарите си, да запаметявам разговорите им и да ги съобщавам на настоятеля, който ме хвалеше… Онова, което искаха от мен, е неприлично. Но Бог ми е свидетел, мислех, че изпълнявам дълга си. Дори бях щастлив, че получавам заповеди от настоятеля си, когото уважавах и чиито думи детската ми доверчивост приемаше като Божиите слова… Веднъж наруших едно от правилата и настоятелят ми каза: „Дете мое, ти заслужаваш по-голямо наказание, но ще ти простя, ако успееш да заловиш някого от приятелите си да прави същото нарушение, което направи и ти“[2]. И за да не приема думите му като подтик да извърша предателство, заради личната си изгода, настоятелят добави: „Аз ти казвам това, което е от полза за спасението на твоя приятел. Ако той сега избегне наказанието, ще се научи на лошо. Когато го заловиш да извършва нещо грешно, ще успееш в две неща: най-напред ще помогнеш за спасението му, а след това ще се избавиш от заслуженото наказание. То ще ти бъде опростено заради грижата ти към ближния.“

— Наистина, синко — поде отец д’Егрини, все повече обезпокоен от думите на Гавриил, — всичко това е според правилника на нашите училища и според обичаите на членовете на нашето Общество, които се дебнат помежду си, без това да нарушава взаимната им любов и братство. Това помага за духовния им напредък, особено щом са получили заповед или това се изисква от настоятеля…[3]

— Знам! — извика Гавриил. — Знам, че в името на най-свещеното нещо у хората ме подтиквахте към злото.

— Синко — каза отец д’Егрини, който се опитваше да скрие нарастващия страх, преструвайки се, че тези думи засягат достойнството му. — Най-малкото е странно да казвате на мен подобни думи!

В същото време Родин се отдръпна от мястото, където се бе облегнал и започна да се разхожда из стаята замислено, като продължаваше да гризе ноктите си.

— Съжалявам — добави отец д’Егрини, — че се налага да ви припомня, че на нас дължите възпитанието, което сте получили.

— Резултатите бяха такива, отче — продължи Гавриил, — че в началото вършех всичко безкористно, но заповедите на настоятеля ме накараха да извървя още една крачка по лошия път… За да се спася от наказание, станах предател. Доверието и послушанието ми бяха толкова големи, че свикнах да изпълнявам тази долна двойствена роля. Но веднъж, измъчван от угризения на съвестта, се попитах дали човеколюбивата и благочестива цел, която придаваха на предателствата, е достатъчно основание да оправдае тяхното извършване. Когато попитах настоятеля, той ми каза, че не е моя работа да разсъждавам, а да слушам и да изпълнявам, а отговорен за действията ми е той.

— Да… — въздъхна отец д’Егрини. — Имал съм право, когато се възпротивявах на отиването ви в Америка…

— Но Провидението ми помогна в тази нова, плодородна и свободна земя да се замисля върху настоящето и миналото и най-накрая да разбера всичко — възкликна Гавриил. — Да, в Америка, след като за пръв път се намерих лице в лице с Божието величие, преминавайки през пустините, смаян от невижданото великолепие и величие, именно в Америка се зарекох… След малко, отче, ще ви кажа в какво се заклех, но повярвайте, ужасен бе денят, в който бях принуден да се страхувам от онова, което съм почитал, и да проклинам онова, което съм благославял дълго време… Уверявам ви, отче — приключи Гавриил с насълзени очи, — че тогава не плаках само за себе си.

— Знам, че имате добро сърце — у д’Егрини се появи нова надежда, като видя вълнението на Гавриил, — но се страхувам, че сте се излъгали. Отворете сърцето си пред нас като ваши духовни отци и, надявам се, ще успеем да подкрепим разклатената ви вяра, ще разсеем тъмните сенки пред погледа ви. Защото в своята заблуда сте възприели някои измамни блясъци за чиста светлина…

Докато отец д’Егрини произнасяше тези думи, Родин спря да се разхожда, извади от джоба си бележник и нещо записа.

Гавриил беше побледнял и личеше, че е развълнуван. За да говори така, му бе необходима смелост, защото от това пътуване до Америка той се научи да познава страшната власт на Обществото. Онова, което бе разбрал за миналото, за младия свещеник беше извинение или по-точно причина за решението, което съобщи на настоятеля си, затова искаше да съобщи всичко, макар да разбираше опасността, на която се подлагаше.

— Както знаете, отче — продължи той, — краят на детството ми премина в страх, натиск и подозрително дебнене. Как можех да приема и най-малката проява на доверие, когато непрекъснато ми се внушаваше да избягвам погледа на онзи, който ми говори, за да не издам какво впечатление ми правят думите му, да скривам чувствата си, да забелязвам и да слушам всичко, което става около мен? Така живях до петнадесетата си година. Постепенно редките посещения, които бяха позволени на майка ми и на брат ми, бяха забранени, за да бъда принуден да прогоня от сърцето си всички приятни и нежни чувства. В голямата, тъжна, безмълвна и студена къща усетих, че ме отдалечават от свободния свят. Прекарвах времето си в изучаването на незначителни науки и в дълги часове, посветени на дребни набожни упражнения. Питам ви, отче, помъчиха ли се някога да стоплят младите ни души с думи, пълни с евангелска набожност и любов? За съжаление, не… Думите на Спасителя „Обичайте се помежду си“, сякаш бяха заменени с „Не се доверявайте помежду си“… И най-накрая, отче, казаха ли ни поне една дума за отечеството и за свободата? Не! Не, защото такива думи вълнуват сърцето на човека, а сърцето не бива да бие. След часовете, които прекарвахме в наука и набожност, единственото развлечение бе разходката по тройки, никога по двама, защото между двама по-лесно се ражда приятелство, което ще развълнува сърцето, а сърцето не бива да се вълнува. Ето как един ден усетих сърцето си вкаменено[4]. Шест месеца не бях виждал нито брат си, нито майка си. Веднъж те дойдоха в училището. Ако се бе случило преди няколко години, щях да ги посрещна радостно разплакан, но този път очите ми бяха сухи, сърцето ми остана хладно. Те си тръгнаха разплакани. Видях мъката им и тогава се отърсих от ледената нечувствителност, която ме бе обзела, откакто заживях в тази гробница. Уплаших се и поисках да напусна, докато имах сили. Тогава ви казах, че искам да си избера занаят, защото в мига на пробуждането ми се стори, че чувам шума на трудолюбивия и свободен живот, който е животът на любовта, на семейството… Каква нужда чувствувах от движение, от свобода, от благородни и силни чувства! Там щях да намеря отново живота, който бях изгубил… Тогава, прегърнал коленете ви и потънал в сълзи ви говорех, че ще бъда благодарен да съм работник, войник, всичко…. Тогава вие, отче, ми казахте — Гавриил сведе поглед, защото бе от онези благородни души, които се срамуват от безчестието, на което са станали жертва — че майка ми, която ме е намерила и е делила всичко в бедния си живот между мен и родния си син, желае само едно нещо и то е…

— Да ви види ръкоположен — прекъсна го отец д’Егрини. — Тази набожна и възвишена душа се надяваше, че като осигурите своето спасение, ще осигурите и нейното, но не смееше да ви го каже, да не си помислите, че го иска от корист…

— Престанете, отче! — Гавриил с гневно движение прекъсна отец д’Егрини. — Не мога да слушам, когато искате да потвърдите една лъжа. Франциска Балдуин никога не е искала такова нещо…

— Прибързвате със заключенията, скъпи синко — отвърна кротко отец д’Егрини. — Аз ви казвам, че това мислеше майка ви…

— Вчера тя ми разказа всичко. И двамата сме били излъгани.

— Искате да кажете — произнесе строго отец д’Егрини, — че вярвате повече на нейните думи, отколкото на моите?

— Спестете ми отговора, който ще бъде неприятен и за мен, и за вас — сведе поглед Гавриил.

— Сега ми кажете какво мислите да…

Преподобният отец не можа да довърши думите си. Самуил влезе в стаята и каза:

— Един човек желае да говори с господин Родин.

Преди да тръгне с евреина, Родин подаде на отец д’Егрини няколкото думи, които бе драснал върху листчето от бележника си, и излезе неспокоен и заинтересуван да разбере кой е дошъл да го търси на улица „Свети Франц“.

Отец д’Егрини и Гавриил останаха сами.

[1] Колкото до тяхното Общество, йезуитите признават инициативата на папата само за изпращане на мисионери. ↑

[2] Задълженията да подслушват и долните насърчения към клеветата са в основата на възпитанието, което дават преподобните отци. ↑

[3] Всичко това е буквално изявление от правилниците на йезуитите. Виж Обща изповед, стр.29. ↑

[4] В училищата за йезуити има строго правило, според което трима ученици се разхождат винаги заедно. Когато се наложи единият да се отдели, другите двама са длъжни да се разделят също до завръщането на третия. ↑

IV глава
Продължението

Притеснен, отец д’Егрини държеше в ръка бележката на Родин, без да се сети да я отвори и си мислеше какво ли ще каже още Гавриил за миналото. Той не смееше да отговори на укорите му от страх да не го разсърди, а и защото се надяваше да получи все пак добър резултат.

Според правилата на Исусовото общество, Гавриил не можеше да има нищо свое. Освен това отецът се бе постарал да получи съгласието му да се откаже от всички имоти, които би могъл да придобие някой ден в полза на Обществото. Началото на този разговор обаче показваше такава промяна на отношението на Гавриил към Обществото, че той можеше да реши да прекъсне връзките си с него. В такъв случай нищо не го задължаваше да изпълни обещанията си[1]. На практика дарението пропадаше тъкмо когато той се надяваше, че слага ръка върху огромното богатство на рода Ренепон. От всички трудности, които изпита д’Егрини покрай това наследство, нито една не бе толкова неочаквана и така опасна. И той с вътрешен трепет зачака развръзката на този разговор.

— Задължен съм да продължа разказа за изминалия си живот — започна мисионерът — до самото ми тръгване за Америка. Скоро ще разберете защо е необходимо да го направя… Когато научих за мнимото желание на майка ми, аз се съгласих, колкото и скъпо да ми струваше това. Напуснах мрачната къща и първите години на юношеството си прекарах в една семинария на Обществото. Взех това решение не от непреодолима религиозност, а за да изпълня дълга към майка си. Но истинският дух на Христовата вяра е тъй животворен, че се почувствувах готов да приложа чудесната наука на божествения Спасител. Семинарията беше благословено място, в което проповядваха любов към човечеството, неизразимата сладост на милосърдието и търпението, където тълкуват безсмъртното Христово учение в най-широк и плодотворен смисъл, където най-накрая се подготвят за великото предназначение: да умилостивиш богатите и щастливите да състрадават братята си. Една възвишена и свещена наука, на която нищо не може да се противопостави.

Последните думи Гавриил произнесе просълзен.

— Да, синко, такъв е духът на християнството. Но преди всичко, необходимо е да се изтълкува и изучи буквата му — отвърна хладно отец д’Егрини. — Затова служат семинариите на нашето Общество. Тълкуването на буквата е плод на разбор, на послушание и подчинение, а не на сърцето и на чувствата.

— Много добре разбрах това, отче… Още с влизането си в семинарията видях надеждите си измамени. Сърцето ми отново се сви. Вместо огнището на живот, любов и младост, за което мечтаех, в мълчаливата и студена семинария намерих същото потъпкване на благородните пориви, същата желязна дисциплина, същата система на взаимно предателство, същото недоверие и същите непреодолими пречки за каквото и да било приятелство. Пламъкът в душата ми угасна и постепенно попаднах в плен на навиците на пасивния и машинален начин на живот. Той се ръководеше от безмилостни началници по същия начин, по който се осъществява работата на един часовник.

— Така е, защото редът, подчинението и изпълнителността са основата на нашето Общество.

— Това не е живот, а смърт. В тази обстановка, която потискаше всяко благородно начало, аз изучавах мрачните и зловещи науки, схоластиката и богословието. Те са заплашителни и враждебни, пораждат мисли за опасности, за борби, за война, но никога не за мир, напредък и свобода.

— Богословието, скъпи синко — вметна строго д’Егрини — е и щит, и меч. Щит, за да защитава католическото учение, и меч, за да напада ереса.

— Но, отче, Исус Христос и апостолите не познаваха тази мрачна наука. А от обикновените им и трогателни думи хората се възраждаха, свободата заместваше робството… Нима Евангелието не е достатъчно, за да се проповядва между хората любовта? Но вместо да ни говорят така, най-често ни разказваха за религиозни войни и потоците кръв, пролети за угаждане на Бога и за унищожаване на ереса. Тези проповеди правеха живота ни още по-тъжен. Отношенията ни ставаха все по-завистнически и подозрителни. Като привикнахме на доносничеството, изпаднахме в тайна омраза и вътрешна вражда. Аз не бях нито по-добър, нито по-лош от останалите — дългите години на пасивно послушание ме отучиха да разсъждавам, да мисля свободно. Те ни караха да бъдем покорни и разтреперани пред началниците си. Всички носехме един и същ бледен, мрачен и мъртвешки отпечатък. Най-накрая ме ръкоположиха. Щом станах свещеник, вие, отче, ме поканихте да вляза в Исусовото общество или по-точно, някак неусетно и несъзнателно взех това решение… Как стана, не зная. От дълги години нямах вече своя воля… Преминах всички изпитания. Последното беше решително… Прекарах няколко месеца мълчаливо в килията си, покорно и машинално, изпълнявайки една странна ваша заповед. През цялото време никой, освен Ваше Преподобие, не идваше при мен. Не чух никакъв друг човешки глас, освен вашия. Понякога нощем изпитвах страх… Умът ми, отслабнал от пост и уединение, се измъчваше от ужасни видения. В други случаи усещах немощ, но и някакво спокойствие, щом си помислех, че с обричането си завинаги се освобождавам от тежестта на волята и мисълта… Тогава ставах отпуснат и безчувствен, подобно на нещастниците, които изненадани от снега и студа, им се предават… Чаках нещастния час. Най-накрая, както повеляваше дисциплината, задушен в агонията си[2] исках времето да премине по-бързо, за да изпълня последното действие на издъхващата си воля — да дам клетва, че се отричам от нея…

— Припомнете си, синко — обади се отец д’Егрини, — че в навечерието на определения за даване на клетвата ден аз ви предложих, пак според правилника, да се откажете от нашето Общество и ви оставих да решите свободно, защото ние приемаме само доброволно решилите.

— Когато изнемощял и съсипан от тримесечните изпитания, неспособен да се помръдна, вие влязохте в стаята ми и казахте: „Ако искате, станете и си вървете… Свободен сте…“, нямах сила да се изправя. Единственото желание на парализираната ми душа бе желанието за спокойствие. В такова състояние дадох клетвата и припаднах в ръцете ви като труп…

— И до момента сте били толкова послушен?

— Вие винаги криехте от мен истинските цели на Обществото, в което влязох — започна Гавриил. — Отказах се от волята си, предадох я на началниците си… Нали го желаехте заради още по-голямата Божия слава… С обзалагането си аз трябваше да бъда послушно оръдие в ръцете ви, но вие ми повтаряхте, че ще ви потрябвам за някакво хубаво, свято и велико дело. Аз ви повярвах, отче, и можеше ли да бъде другояче? Аз ви чаках, но една случка промени всичко…

— Синко! — извика отец д’Егрини и прекъсна Гавриил. — Не ми припомняйте онези обстоятелства!

— Трябва да ви припомня всичко… Ще ме изслушате… Няма да премълча мотивите за вземането на това решение.

— Говорете тогава — отец д’Егрини свъси вежди и започна още повече да се притеснява от онова, което ще изрече младият свещеник.

— Шест месеца преди да потегля към Америка — Гавриил продължи, без да вдигне поглед — вие ми съобщихте, че ме определяте за изповедник. И за да се приготвя за светото тайнство, дадохте ми да чета една книга с въпроси, които изповедникът може да задава на момичета, на момчета, на жени, когато поискат да се изповядват. Господи! — въздъхна Гавриил, настръхнал от този спомен. — Никога няма да забравя това време. Беше вечер… Прибирах се в стаята си заедно с тази книга, която е била написана, както ми казахте, от един свещеник от нашите и допълнена от един друг свещеник. От уважение към читателите ни е невъзможно да предадем дори и на латински поне едно понятие от тази ужасна книга. Ето какво говори за нея господин Женен в своето смело и великолепно произведение върху Йезуитите и Академията: „Усещам се в трудно положение още при започването на тази глава. Става дума за една книга, която не може да се преведе и е трудно това да стане буквално, защото е написана с цинизъм. Моля за снизхождение читателите, на които обещавам, че ще избегна, доколкото е възможно, най-неприличните изрази“. По-нататък, по повод на задължителните разпити в ръководството господин Женен благородно възкликва: „Какви са разговорите в изповедалнята между свещеник и омъжена жена? Отказвам се да говоря по-нататък“. А най-накрая, след буквалното привеждане на пасажи от това ръководство, той казва: „Перото ми не иска повече да възпроизвежда тази енциклопедия на всякакви гнусотии. Гризе ме съвестта дори, че отидох толкова далеч. Напразно е да се оправдавам, че само съм преписал това. Ще продължа да изпитвам отвращението, което изпитва човек, когато е взел в ръката си отрова. Но същото това отвращение ме успокоява. В църквата на Исус Христос, според чудесно установения от Бог ред, колкото по-голямо е злото, когато става дума за грях, толкова бързо и резултатно е лечението. Светостта на нравствеността не може да бъде в опасност, ако истината издигне гласа си, за да я чуят.“ Но аз разтворих книгата с уважение, доверие и вяра. Когато разбрах, ме обзе срам и погнуса и останах като ударен от гръм. Едва намерих сили да затворя тази книга с разтреперана ръка и се затекох при вас, отче, за да ви кажа колко съжалявам, че очите ми докоснаха отвратителните страници, които вие по погрешка ми бяхте дали…

— Припомнете си, синко — каза важно отец д’Егрини, — че успокоих угризенията ви. Казах ви, че свещеникът, който слуша по време на изповедите, трябва всичко да знае, всичко да научи, всичко да може да оценява… Нашето Общество задължава младите свещеници, които се подготвят за изповедници, да четат това Ръководство като класическо произведение…

— Повярвах ви, отче. Сляпото ми послушание беше по-силно от мен. Дисциплината ме бе отучила да разсъждавам. И въпреки цялото си отвращение, като си припомнях думите ви, занесох книгата в стаята си и я зачетох. Бях в силата на младостта си и само незнанието и Божията помощ ме крепяха в жестоката борба с чувствата. Ах, каква нощ беше това! Сред страшната тишина на уединението, докато сричах, настръхнал от срам и ужас това ръководство на чудовищен, непознат разврат, неговите картини се показваха във въображението ми. То бе целомъдрено и чисто. Ти си свидетел, Господи, усещах как умът ми отслабва. Исках да захвърля ужасната книга, но някакво любопитство ме задържаше пред страниците й, потънал в срам, изчервен, с пламнали бузи… Тогава ми се стори, че от книгата излизат безсрамни призраци… И като се мъчех да се отскубна от обятията им, припаднах…

— Вие разказвате за тази книга с осъдителни изрази — каза строго отец д’Егрини. — Вие сте били жертва на живото си въображение и на него трябва да препишете впечатлението, което ви е направила една безукорна книга, която при това е одобрена от Църквата.

— Нямам право да се оплаквам, че невинният ми дотогава ум беше изцапан от ужасни неща, чието съществуване не подозирах, защото не вярвам, че способните да извършат такива мръсотии ще потърсят прошка от изповедника.

— Нямате право да преценявате тези въпроси — отговори сърдито отец д’Егрини.

— Няма да говоря повече за тях — каза Гавриил и продължи разказа си. — След ужасната нощ ме налегна болест — казаха ми, че често се страхували да не загубя ума си. Когато дойдох на себе си, миналото ми се стори като тъжен сън. Тогава вие ми казахте, че още не съм готов за някои длъжности. Точно тогава ви помолих да замина мисионер в Америка. Дълго отхвърляхте молбата ми, но най-накрая се съгласихте и аз тръгнах. Още от детството — било в училището, било в семинарията, бях подложен на натиск и бях в подчинение. Научен да свеждам главата и очите си, бях отвикнал да гледам небето и великолепието на природата. Затова се почувствувах щастлив, когато при пътуването попаднах между океана и небето. Стори ми се, че се измъквам от гъст мрак и сърцето ми от дълги години започна да тупти нормално. Усетих се господар на мисълта си и се осмелих да преценя отминалия си живот. Питах се с какво право и с каква цел бяха потискани волята, свободата и разума ми, след като Бог ме е дарил с тях. И си казах, че един ден трябва да извърша велико, хубаво, свято дело, което ще ме възнагради за послушанието и покорността ми.

В това време Родин влезе обратно. Отец д’Егрини го погледна изпитателно. Родин доближи и му каза тихо, за да не чуе Гавриил:

— Нищо особено. Дойдоха да ми съобщят, че бащата на маршал Симон се е върнал във фабриката на господин Харди.

Родин хвърли поглед към Гавриил и на свой ред зададе мълчешком въпрос на отец д’Егрини, който само сведе очи. След това Родин отиде отново до огнището и се облегна на него, а д’Егрини каза на Гавриил:

— Продължавайте, синко. Чакам да науча решението ви.

— Пристигнах в Карлстън. Нашият настоятел в града, с когото споделих съмненията си от целта на Обществото, с цинична откровеност ми обясни тази цел, към която може би се стремят всички членове на Обществото. Мнозина от тях навярно са невежи като мен по отношение на целта, която началниците упорито са преследвали от самото основаване на Обществото. Настръхнах от ужас! Тогава се зачетох в съчинения, които решават проблемите на съвестта. И тогава открих нещо също тъй ужасно. На всяка страница от тези книги, написани от нашите отци, четях извинения и оправдания на кражбата, на клеветата, на насилието, на блудството, на клетвопрестъпничеството, на убийството, на цареубийството[3]… И когато си помислих, че аз, свещеникът на Бога на милостта, на справедливостта, на прошката и на любовта, принадлежа занапред на едно Общество, чиито началници проповядват подобно учение и се хвалят с него, се заклех пред Бога да скъсам връзките, които ме държат с Обществото…

При тези думи отец д’Егрини и Родин размениха уплашени погледи. Всичко бе загубено, жертвата се изплъзваше от ръцете им. Гавриил, натъжен от спомените, не забеляза тази размяна на погледи между преподобния отец и секретаря му, и продължи:

— Въпреки решението ми да напусна Обществото, онова, което открих, ме натъжи много. Повярвайте, че за една добра и праведна душа няма по-ужасно нещо да се откаже от онова, което тъй дълго е почитала. Толкова се измъчвах, че като си помислех за опасностите, които крие моята задача, тайно се надявах Бог да ме повика при себе си, но уви, той през цялото време е бдял над мен с бащинска грижовност. — Като каза това, Гавриил потрепери от спомена за тайнствената жена, която му бе спасила живота в Америка. Помълча малко, след което продължи: — Щом мисията ми свърши, се върнах с твърдото решение да ви помоля да ме освободите от клетвата. Много пъти исках да разговарям с вас, но беше напразно. Вчера Провидението благоволи да се разприказвам с майка си. От нея научих за хитростта, с която сте си послужили, за светотатствената злоупотреба с изповедта, с цел да я накарат да повери на други хора сирачетата, чиято умираща майка е предала в ръцете на един честен войник. Това окончателно затвърди решението ми. Но в този тържествен час, отче, трябва да ви кажа, че не обвинявам цялото Общество, защото в него сигурно има много доверчиви хора като мен. В своето заслепение те са послушни оръдия и не знаят в какво ги карат да съучаствуват… Аз ще се моля за тях да ги просвети Бог, както го стори и с мен…

— И така, вие искате да прекъснете връзките си с нашето Общество? — побледнял, д’Егрини беше станал прав.

— Да, отче. Заклех се пред вас и ви моля да премахнете клетвата.

— Искате да кажете, синко, че задълженията, които доброволно поехте, вече не важат?

— Да, отче.

— И занапред не ще има нищо общо между вас и нашето Общество, нали?

— Не, отче… Защото ви моля да ме освободите само от обещанията.

— Но нали ви е известно, синко, че Обществото може да ви освободи, но вие не можете да се освободите от него?

— Моята постъпка, това, че ви моля да ме освободите, ви показва какво значение отдавам на клетвата… Но ако ми откажете, няма да се считам обвързан. Нито пред Бога, нито пред хората.

Докато Гавриил очакваше отговора на отец д’Егрини, който стоеше неподвижен, Родин трепна, когато видя, че преподобният отец още стиска в ръката писъмцето, което му беше написал. Той доближи до д’Егрини и попита тихо:

— Не прочетохте ли бележката ми?

Преподобният отец хвърли бърз поглед върху написаното и лъч на надежда огря отчаяното му лице. Той стисна ръка на секретаря си в знак на признателност и също тихо му каза:

— Имате право… Гавриил е наш…

[1] Според правилника Обществото може да освободи член, който му се струва безполезен или опасен. Но не е позволено на отделния член да напусне сам Обществото, ако то смята, че е полезно да го задържи. ↑

[2] Този израз е буквален. Правилниците изрично препоръчват да се чака този решителен час на изпитанията, за да се ускори даването на клетва. ↑

[3] Това не подлежи на никакъв спор. Вижте извлеченията от ръководство за семинаристи, обнародвани в Страсбург през 1842 г. и подписани „Открития на книголюбец“. ↑

V глава
Потвърждаването

Преди да отговори на Гавриил, отец д’Егрини се замисли дълбоко. Личеше, че обмисля резултата от красноречието си, което щеше да покаже след малко, разсъждавайки върху една тема, която Родин набързо бе щрихирал в бележката си.

Родин, след като хвърли върху д’Егрини горд, презрителен и ядосан поглед, отново се върна на мястото си при камината, като се облегна. Мъртвешкото му лице придоби предишното си ледено спокойствие.

Трябва да се признае, че отец д’Егрини, въпреки сладкодумието, привлекателността на обноските и приятната си външност и поведение, много често се ръководеше от твърдостта, дяволската хитрост и проницателността на Родин, който много рядко забравяше ролята си на секретар и мълчалив слушател.

Влиянието на възпитанието е толкова силно, че Гавриил въпреки отказването си от Обществото, се срамуваше от отец д’Егрини и с притеснение очакваше отговора на преподобния отец, от когото искаше да го освободи от дадената дума.

Негово Преподобие, след като скри своя план за нападение, въздъхна дълбоко, наруши мълчанието и успя да се превърне от ядосан в приятен и благ събеседник.

— Простете, скъпи синко, че мълчах толкова дълго. Но това внезапно решение ме изненада, трябваше да поразмисля и да се помъча да открия причината за това отказване от Обществото. Струва ми се, че успях. И така, синко, размислихте ли добре върху важността на своята постъпка?

— Да, отче.

— Окончателно ли сте решили да напуснете Обществото, дори и против моята воля?

— Ще ми бъде трудно, но ще го направя.

— Наистина трябва да ви е мъчно, защото доброволно дадохте безвъзвратна клетва и според нашите правила тя ви задължава да не напускате Обществото без съгласието на настоятелите си.

— Както ви е известно, тогава аз не знаех значението на задължението, с което се обвързвам. Но сега го разбрах и искам да се оттегля. Единственото ми желание е да имам енория в някое отдалечено от Париж село. Усещам непреодолимо влечение към такава полезна длъжност. По селата цари страшна бедност и незнание как да се облекчи положението на бедните земеделци, че ми се струва, с Божията помощ в едно село ще мога да допринеса някаква полза на човечеството. Затова ще ми бъде мъчно, ако ми откажете онова, което…

— Успокойте се, синко. Не възнамерявам вече да се противя на желанието ви да се разделите с нас.

— Значи ме освобождавате от клетвата?

— Нямам такава власт, синко, но веднага ще пиша на нашия генерал в Рим и ще поискам разрешение.

— Благодаря ви, отче!

— И така, скоро ще се освободите от тези връзки, които ви тежат. Но онези, от които се отказвате, ще продължат да се молят за вас, за да ви опази Бог от по-големи заблуди. Вие се чувствате свободен от всякакви връзки с нас, но ние не се считаме свободни от връзките си с вас, не се къса така лесно бащината ни привързаност. Ние се считаме обвързани с нашите възпитаници заради самите благодеяния, с които сме ги обсипвали. Например вие, синко, бяхте беден сирак. Ние ви протегнахме ръка заради съчувствието, което заслужавахте, а и за да свалим един товар от вашата прекрасна майка…

— Отче, — отвърна Гавриил — аз не съм неблагодарен…

— Иска ми се да вярвам, синко… Дълги години ние ви давахме и духовна, и телесна храна. Днес искате да се отречете от нас и да ни напуснете… Ние сме съгласни. Сега, след като разбрах истинската причина за вашето отказване, мой дълг е да ви освободя от клетвите.

— За каква причина говорите, отче?

— За съжаление, синко, разбирам от какво се страхувате. Днес ни заплашват опасности… Вие знаете много добре…

— Опасности ли? — възкликна Гавриил.

— Не е възможно да не знаете, че откакто ги няма законните ни господари, нашите поддръжници, безбожността на бунтовниците става все по-заплашителна. Измъчват ни с преследвания… Аз разбирам и оценявам причината, която ви кара да се отделите от нас.

— Отче! — извика Гавриил от негодувание. — Не можете да мислите така за мен!

Отец д’Егрини, без да обръща внимание на възклицанието на Гавриил, продължи да описва мнимите опасности за Обществото, което не само не беше застрашено, но бе започнало постепенно да възвръща някогашното си влияние.

— О, ако нашето Общество бе всесилно! — продължи отец д’Егрини. — Ако беше обградено от почест и уважение, което му дължат истинските християни, тогава може би щяхме да се подвоумим, скъпи синко, дали да ви освободим от задълженията. Тогава може би щяхме да се помъчим да ви отворим очите за светлината и да ви спасим от объркването, в което сте изпаднали. Но днес, когато сме слаби, притеснени, заплашвани от всички страни, наш дълг е да не ви караме насила да споделяте опасностите, от които благоразумно искате да се спасите.

Като изрече всичко това, отец д’Егрини хвърли поглед към секретаря си, който кимна положително и нетърпеливо в очакване на продължението.

Гавриил застина неподвижно. Нямаше по-благородно, по-истинско и по-мъжко сърце от неговото. След подобно тълкуване на решението му, всеки може да се досети за страданията, които го разтърсиха.

— Отче — започна развълнувано той с навлажнени очи, — думите ви са жестоки и несправедливи, защото знаете, че не съм малодушен страхливец.

— Не… — обади се кратко Родин и презрително посочи на д’Егрини Гавриил с погледа си. — Вашият скъп син е благоразумен.

При тези думи Гавриил настръхна. Червенина обля бузите му, големите му сини очи светнаха гневно, но верен на християнската покорност и смирение, овладя гнева си, наведе глава, от голямото вълнение не можа да отговори, замълча и избърса една сълза от очите си.

Родин видя точно това и му се стори, че моментът е благоприятен, затова бързо размениха нови погледи с отец д’Егрини.

— Има още една причина — продължи той, — която ни кара да ви освободим от клетвата, скъпи синко. Този въпрос е много деликатен… По всяка вероятност вчера от майка си сте научили, че ви очаква наследство, чиито размер не знаете?

— Както казах вече на господин Родин — Гавриил бързо изправи глава и отговори — мама ми говори само за мъките на съвестта си. Не знаех за никакво богатство и никакво наследство, за които ми говорите, отче.

Хладнокръвието, с което отговори, забеляза единствено Родин.

— Иска ми се да вярвам, макар всичко да показва обратното. Узнаването за това наследство има връзка с решението да се разделите с нас.

— Не ви разбирам, отче.

— Много е просто… Според мен за излизането ви от Обществото има две причини. Първата е, че се намираме в опасност и вие смятате за благоразумно да ни оставите… Позволете ми да довърша, ако не е така ще ми отговорите. Нека кажа и втората причина. Преди години, когато предполагахме, че вашият род, чиято съдба ни бе неизвестна, ще ви остави някакъв имот в знак на награда за грижите на Обществото, вие подарихте всичко онова, което би ви се паднало не на вас, а на бедните, на които ние сме естествени настойници. Сега искате да се откажете от дарението си, направено тогава.

— Или по-точно казано: вие нарушавате клетвата си, защото ни преследват и защото искате да вземете обратно веднъж подареното — добави Родин с остър глас, за да засили и огруби постъпката на Гавриил спрямо Обществото.

— Господи! — извика Гавриил, като чу това обвинение. — Господи!

— Струва ми се, че отидохте малко надалеч — престорено смъмри отеца Родин. — Ако скъпият ни син знаеше, че е наследник, той можеше да постъпи хитро и страхливо, но щом казва, че не знае, трябва да повярваме, въпреки очевидното…

— Отче — започна развълнуван Гавриил, едва овладял негодуванието си, — благодаря, че поне вие не прибързахте с присъдата си. Не съм малодушен, защото Бог ми е свидетел, че не съм знаел за опасностите, в които се е намирало Обществото ни. Не съм хитър, не съм лаком за пари, защото Бог ми е свидетел, че едва сега научавам от вас за наследство и че…

— Научих го неотдавна съвсем случайно — прекъсна го отец д’Егрини — и то благодарение на семейните документи, които майка ви бе дала на изповедника си и които са ни поверени, откакто влязохте в училището. Малко преди да се върнете от Америка, когато подреждахме документите на Обществото, вашето дело попаднало в ръцете на нашия преподобен отец прокурор. Прегледахме го и узнахме, че един от прадедите ви по бащина линия, на когото е била къщата, в която се намираме сега, е оставил завещание, което ще бъде отворено днес на обед. До снощи ние смятахме, че сте наш. Според правилата никой не може да има нещо свое и вие сам подкрепихте тези правила с дарението на имота си в полза на бедните. Затова не вие, а Обществото, което аз представлявам, трябваше да се яви като наследник от ваше име с документите, които нося. Но сега, когато се отделяте от нас, редно е да се явите вие. Ние дойдохме тук само като пълномощници на бедните, на които някога милостиво бяхте оставили богатството, което бихте получили. Сега наопаки, надеждата за него променя чувствата ви. Свободен сте, вземете си обратно подареното.

— Отче! — извика Гавриил. — Вие ме смятате за способен да взема обратно доброволно подареното на Обществото за благодарност за възпитанието, което то великодушно ми даде? Смятате ли, че съм толкова нечестен, за да се отрека от думата си, само защото съм щял да получа някакво скромно наследство?

— То може да бъде малко, но може и да е значително…

— Дори да бъде царско богатство — продължи Гавриил — пак така щях да ви отговоря и мисля, че имам право да искам да ми вярвате. Ето, впрочем, какво е твърдото ми решение. Казвате, че Обществото, от което съм и аз, се намира в опасност, нали? Ще се уверя дали тя съществува и ако излезе, че е сериозна, макар да съм взел решение, което нравствено ме разделя с вас, ще ви оставя чак когато отмине опасността. Колкото до наследството, аз ви го оставям, както вече съм го направил доброволно, но единственото ми желание е то да се използува за помощ на бедните. Не знам голямо ли ще е или малко, но то е на Обществото, защото съм казал вече думата си. Скромното ми желание е да получа място в някоя наистина много бедно село, защото там ще мога да помогна. Когато човек, който в живота си не е излъгал ви казва за какъв живот мечтае, той не е способен на скъперничество.

Сега отец д’Егрини едва успяваше да прикрие радостта си, както преди малко страха си, но запази спокойствие и се обърна към Гавриил:

— И аз очаквах това, синко… — после даде знак на Родин да му помогне.

Родин добре разбра настоятеля си. Той се отдръпна, доближи до Гавриил и се облегна на една маса, където имаше мастилница и хартия. След това започна да потропва със слабите си и мръсни пръсти по нея, като каза на отец д’Егрини:

— Всичко това е хубаво и правилно, но твоя скъп син ти дава за гаранция само едно обещание, а това е малко…

— Господине! — извика Гавриил.

— Позволете ми да говоря — каза студено Родин. — Понеже законът не признава нашето съществуване, той не признава и подаръците, които се правят на Обществото. Това ще рече, че утре можете обратно да си вземете онова, което вече сте дали.

— А обещанието ми, господине! — извика пак Гавриил.

— Обещанието ви? — Родин го изгледа втренчено. — Че вие се заклехте до края на живота си да слушате Обществото. Заклехте се никога да не се разделяте с него. А днес? Колко струва днес това обещание, тази клетва?

За миг Гавриил се притесни, но бързо съобрази, че сравнението на Родин няма основание. Той спокойно и тържествено се доближи до писалището, взе перото и хартия, и написа:

„Пред Бога, който ме гледа и чува; пред вас, преподобни отче д’Егрини, и пред господин Родин, свидетели на моята клетва, отново подарявам доброволно на Исусовото общество в лицето на отец д’Егрини, цялото богатство, което ще ми се падне, колкото и голямо да бъде. Заклевам се да изпълня това обещание, под наказание за безчестие. И по душа, и по съвест това е моята отплата. Този подарък има за цел да възнагради предишни добрини и да помогне на бедните. Затова, каквото и да се случи в бъдеще, нищо не може да го промени. Известно ми е, че някой ден законно мога да поискам унищожаването на този документ, който пиша сега доброволно. Заявявам, че ако някога помисля да взема дарението си обратно, то заслужавам презрението и отвращението на честните хора.

В удостоверение на горното написах това на 13 февруари 1832 година в Париж, по време на отварянето на завещанието на един от моите прадеди по бащина линия.

Гавриил Ренепон.“

След това младият свещеник се изправи и подаде написаното на Родин, без да произнесе дума. Родин го прочете внимателно, изгледа Гавриил и каза:

— Това е написано обещание и нищо повече.

Гавриил се изненада от нахалството на Родин, който се осмели да му каже, че документът, с който великодушно и доброволно подновяваше дарението си, няма особена стойност.

Родин пръв наруши мълчанието, обърна се към отец д’Егрини и с характерната си безочливост, му каза:

— Има две вероятности… Или скъпият ви син Гавриил смята наистина да направи това дарение безвъзвратно, или…

— Господине! — извика Гавриил, който едва се сдържаше. — Какво искате да кажете! Какво е това срамно предположение?

— Ако сте решен наистина да направите дарението — продължи отново и безстрастно Родин — какви възражения имате срещу неговото узаконяване?

— Никакви. Нима писаната ми дума и клетвата ми не стигат?

— Скъпи синко — каза любезно отец д’Егрини, — ако това беше подарък за мен, щях да го приема, без да искам други доказателства, освен думата ви. Но работата е друга. Аз съм представител на Обществото, или по-добре, настойник на бедните. Затова е в техен интерес да оформим всичко според закона, за да бъдат те сигурни. Освен това…, може Бог да ви повика някога при себе си… Кой може да каже дали наследниците ви ще искат да запазят клетвата, която сте дали?

— Прав сте, отче — отвърна Гавриил — не помислих за смъртта, която е твърде вероятна.

В този момент Самуил отвори врата на стаята и каза:

— Господа, нотариусът пристигна. Мога ли да го доведа. Точно след два часа вратата на къщата ще ви бъде отворена.

— Ще ни бъде много приятно да се видим с господин нотариуса — каза Родин. — Тъкмо имаме да говорим с него. Бъдете добър да го помолите да влезе.

— Веднага ще го доведа, господине — каза Самуил и напусна.

— Ето че има и нотариус — обърна се Родин към Гавриил. — Ако държите на намерението си, този служител може да оформи дарението и да се отървете от тежкия товар.

— Господине — каза Гавриил, — каквото и да се случи, аз ще се считам задължен с тази писмена клетва, която, отче, ви моля да запазите. Ще се чувствувам задължен и от документа, който ще бъде оформен.

Нотариусът влезе в стаята.

Докато този обществен служител разговаря с Родин, Гавриил и отец д’Егрини, ние ще заведем читателя във вътрешността на зазиданата къща.

VI глава
Червеният салон

Както беше разпоредил Самуил, стената на входната врата беше срутена, откъртена беше също и плочата от олово, която я затулваше, тъй че дъбовите капаци се откриха толкова непокътнати, каквито бяха и в деня, когато ги зазиждаха, за да не се повредят от въздуха и от времето. След като свършиха работата си, зидарите се изправиха любопитно на стъпалата, заедно с писаря, изпратен от нотариуса да наблюдава, защото видяха, че през градината бавно се задава Самуил, който носи в ръката си голяма връзка с ключове.

— Скъпи приятели, — каза старецът, когато стигна до тях — вашата работа приключи. Началникът на господин писаря ще ви плати, тъй че не ми остава нищо друго, освен да ви изпратя до вратата.

— Недейте, господине — примоли се писарят — горим от нетърпение да видим вътрешността на тази тайнствена къща.

— Съжалявам, че трябва да си тръгнете, но няма как. Преди вътре да влязат наследниците, за да се прочете завещанието, длъжен съм пръв и самичък да вляза…

— Кой ви е дал такива странни заповеди?

— Баща ми, господине!

— Това е достойно за уважение, добри ми, превъзходни ми, пазачо — каза писарят, — но позволете да погледнем само.

— Не ми е приятно, че трябва да ви откажа — отвърна Самуил, — но вратата трябва да отворя едва когато остана самичък.

Зидарите слязоха по стъпалата, когато се убедиха в непреклонността на стареца, само писарят остана да се препира с него, като приказваше:

— Така и така чакам началника си, може да му потрябвам и дали съм на стълбите или другаде, би трябвало да ви е все едно.

Приказките му прекъсна самият нотариус, който го викаше от дъното на двора, с променено лице.

— Господин Пистон, бързо, бързо елате!

— Защо ли ме вика! — ядоса се писарят. — И то тъкмо когато може би щях да видя нещо…

— Не чувате ли, Пистон! — повтори се гласът по-близо.

Докато Самуил изпращаше зидарите, писарят видя как зад гъстите дървета господарят му тича гологлав. Ще или не, писарят трябваше да слезе по стъпалата, за да разбере защо го вика нотариусът.

— Господине — рече Дюмеснил, — викам ви вече цял час!

— Не съм ви чул, господине — отвърна Пистон.

— Тогава сигурно сте глух! Имате ли пари в себе си?

— Да! — отговори изненадан писарят.

— Тогава изтичайте в най-близкото бюро за марки и ми донесете три-четири големи листа с гербови марки за документ. Тичайте, че ми трябват бързо.

— Добре, господине — отвърна писарят и хвърли жален поглед към вратата на зазиданата къща. — Но не знам откъде да намеря такова свидетелство?

— Господине — попита нотариусът Самуил, който вече се връщаше — откъде могат да се закупят свидетелства за наследство?

— При тютюнопродавача на улица „Viellie-du-Temple“ №17 — отговори Самуил.

— Чу ли, Пистон? Изтичай бързо, защото това свидетелство трябва да се подпише преди да се отвори къщата.

— Добре, господине — отговори ядосано писарят и тръгна след господаря си, който бързо влезе в стаята, където бяха останали Родин, Гавриил и отец д’Егрини.

През това време Самуил се качи по стъпалата до вратата и потърси измежду ключовете онзи, който му трябваше, мушна го в бравата и отвори вратата.

Лъхна го студен и влажен въздух, какъвто духа обикновено от внезапно отворено мазе. Евреинът внимателно и здраво затвори вратата отвътре и влезе в салона, който се осветяваше от нещо като стъклено прозорче, направено над самата врата. От изминалите години стъклото бе загубило прозрачността си. Салонът, чийто под бе покрит с ромбовиден бял и черен мрамор, беше широк и стигаше до широки стълби, по които се качваше на първия етаж. По гладките каменни стени не се забелязваше следа от влага или разруха, а по решетките от ковано желязо не се виждаше никаква ръжда. Над първото стъпало се издигаше сива гранитна колона, върху която беше поставена мраморна статуя на негър със свещник в ръка. Статуята беше странна — зениците на очите й бяха от бял мрамор.

Стъпките на евреина отекваха в салона. Внукът на Исак Самуил се натъжи като си помисли, че стъпките на прадядо му последни са издавали същия звук в тази къща преди сто и петдесет години. Към това се прибави и споменът за светлината, която бе видял сутринта да излиза през седемте отвора на оловната обвивка на чардака. И въпреки смелия си характер, старецът настръхна, когато взе втория ключ, на който бе написано „ключ от червения салон“, и отвори една двукрила врата, през която се влизаше във вътрешните стаи. Беше отворен само един от многото прозорци и той осветяваше просторната стая, чиито стени бяха покрити с тъмночервени килими, а подът бе застлан с дебел турски губер. По краищата хармонично бяха подредени големи дървени и позлатени кресла от времето на Людовик XIV. Срещу входната врата имаше друга, която водеше към съседната стая. Всички мебели бяха бели и украсени с резба, а ъглите им бяха позлатени. От двете страни на вратата имаше големи ракли от Бул, обковани с мед, върху които бяха поставени бледозелени съдове. Срещу камината от тъмносив мрамор се виждаше прозорец с тежки завеси от дамаска, целите избродирани, на чийто горен край имаше назъбена лента, върху която висяха копринени пискюли. Във венецианското огледало се отразяваха украсените свещници и стенен часовник. В средата на салона имаше голяма кръгла маса, покрита с малинено кадифе.

Като приближи до масата, Самуил видя малък бял пергамент със следния надпис:

„В този салон ще се отвори завещанието ми. Останалите помещения ще стоят затворени до прочитането на последните ми желания. М. дьо Р.“

— Да — въздъхна евреинът, като гледаше развълнуван тези редове, писани толкова отдавна — така заръча и баща ми. Останалите стаи от къщата са пълни с неща, които господин Ренепон цени високо не заради стойността, а заради произхода им и защото траурният салон е нещо странно и тайнствено. Но — добави на себе си той, като извади от джоба си бележник, подплатен с черна шагренова кожа и медна кутийка, от която извади ключа — ето равносметката на касата, която ми е заповядано да донеса тук, преди да дойдат наследниците.

Когато Самуил оставяше бележника на масата, в салона цареше гробна тишина. Изведнъж нещо естествено и в същото време страшно, го извади от състоянието му. В съседната стая чу ясното, звучно и бавно биене на часовник, който отмери десет часа.

Самуил беше човек разумен и не можеше да повярва, че има часовник, който да работи сто и петдесет години, затова се зачуди как може да не е спрял толкова години и как толкова точно може да показва часа. Обхванат от любопитство, старецът понечи да влезе в стаята, но веднага си припомни заповедите на баща си, затова спря пред вратата и се ослуша внимателно. След като се замисли върху това странно явление, Самуил го сравни с не по-малко странния случай със светлината, която видя сутринта и реши, че между тях има някаква връзка. Старецът не можеше да вникне в истинската причина, но си обясняваше тези неща с подземните канали, които според легендата, свързват избите на къщата с отдалечени места и през които непознати лица могат да влизат няколко пъти за един век. Отдаден на тези размисли, Самуил приближи до камината, когато слънчев лъч освети два големи портрета, поставени от двете й страни, които евреинът още не бе видял. Бяха портретите на мъж и жена, и двамата нарисувани прави, в естествена големина.

Жената беше между двадесет и пет и тридесет години. Тъмночерна коса увенчаваше бялото й, благородно и високо чело. Прическата й никак не приличаше на прическата, която госпожа Севине беше направила модна по времето на Людовик XIV, а напомняше прическите от няколко портрета на Веронезе, при които няколко вълнообразни къдрици покриват бузите, а на тила косата е прибрана на кок. Над сините като сапфир очи се виждаха източени вежди. В тъжния и горд поглед имаше нещо ужасно. Тънкият нос завършваше с леко разширени ноздри. Тънка усмивка бе изкривила леко устните. Лицето бе продълговато и бледо, с леко алени страни. Положението на шията и на главата показваше изящност и вродено достойнство. Една моминска дреха от черно и лъскаво сукно достигаше до раменете, а прилепната около тънката и висока фигура, покриваше с гънките си краката. В стойката на тази жена личеше благородство и простота. Гордата й глава бе на фона на тъмносиво небе, изпъстрено с няколко облака, зад които бяха загатнати синкавите върхове на далечни хълмове, потънали в сянка. По начина, по който бе нарисувана картината, можеше да се разбере, че жената е поставена на височина, откъдето гледа целия небосклон. Погледът й бе замислен и тъжен.

От лявата страна на камината се виждаше другият портрет на висок тридесет и пет годишен мъж. Под широката му черна пелерина се виждаше нещо като къса черна дреха, подплатена с кожи, закопчана до врата. Главата бе красива със строгите си черти, в които се преплитаха страдание, покорност и кротост. Косата, както брадата и веждите, вместо да бъдат разделени, бяха направили нещо като дъга и все едно челото на този човек беше белязано. Около него бе изрисувано бурно небе. Зад няколко скали се виждаше море, което сякаш се бе сляло с небето.

Слънцето, което бе осветило картините, подсилваше блясъка им. Самуил отново хвърли поглед към тях и му се стори, че те са като живи.

— Какви прекрасни портрети! — възкликна той и приближи, за да ги разгледа по-добре. — На кого ли са? Те не са от рода Ренепон, защото, както ми каза баща ми, техните портрети се намират в траурния салон. — Той замълча, но след малко си каза: — Трябва да направя всичко, да го приготвя, да е готово за тържественото събиране, защото удари десет часа.

Той нагласи креслата около кръглата маса и продължи замислено.

— Часът премина, а наследниците на благодетеля на моя дядо още ги няма. Освен младия свещеник… Да не би само той да представлява рода Ренепон? Той е свещеник и с него този род ще залезе. Значи настъпи моментът да отворя тази врата и да се прочете завещанието… Бетсабеа ще доведе нотариуса тук… Ето, някой чука, сигурно е тя… и Самуил бързо тръгна да отключи вратата, зад която ясно се чуваше, че някой говори.

Ключът се завъртя два пъти в бравата и старецът отвори двете крила на вратата. Натъжи се, когато видя на стълбите само Гавриил, от чиято лява страна стоеше Родин, а от дясната отец д’Егрини. Нотариусът и Бетсабея, която ги бе довела, стояха зад тях.

Самуил не можа да скрие въздишката си, поклони се и каза:

— Всичко е готово, господа, можете да влезете.

VII глава
Завещанието

Различни чувства бяха обхванали Гавриил, Родин и отец д’Егрини, когато влязоха в салона.

Гавриил бе пребледнял и бързаше да напусне къщата, освободен от едно бреме, след като подписа необходимия документ пред господин Дюмеснил, нотариуса по наследството, и отстъпи всички свои права на отец д’Егрини. До този момент едва ли би хрумнало на някого, че отец д’Егрини е целял с всичките си действия да сполучи в тази мрачна интрига. Гавриил смяташе, че постъпи така не от деликатност. Той бе подарил имота си още преди няколко години и считаше за недостойно да се отрече от думите си. И без друго страдаше, че го заподозряха в малодушие, а за нищо на света не искаше да го обвинят и в сребролюбие. За да се запази, въпреки влиянието на полученото възпитание, означаваше, че мисионерът притежава рядка природа — ледената атмосфера, в която бе преминало детството му, не бе унищожила добрите му качества, които веднага се проявиха, щом доловиха животворния полъх на свободата.

Отец д’Егрини, развълнуван много повече от Гавриил, се мъчеше да обясни притеснението си със скръбта, която му причиняваше отделянето на един син на Исусовото общество.

Родин, спокоен и владеещ се, разгневено наблюдаваше вълнението на отец д’Егрини, което би могло да хвърли сянка на подозрение у човек, по-различен от Гавриил, но въпреки това той бе по-нетърпелив от настоятеля си в очакване на успешния край.

Самуил стоеше неподвижен… Не се появяваше друг наследник освен Гавриил… Старецът съчувствуваше на младежа, но той бе свещеник и с него щеше да приключи името Ренепон и това огромно и с труд събирано богатство нямаше да се използува според волята на завещателя.

Участниците в тази сцена стояха прави около кръглата маса.

Когато нотариусът ги покани да седнат, Самуил посочи бележника с черната подплата и каза:

— Господине, заповядано ми е да поставя тук този дневник. Той е заключен, но ще ви дам ключа, след като прочетете завещанието.

— Да, така пише и в бележката, която придружава завещанието — каза господин Дюмеснил, — когато то е било оставено през 1682 година при господин Тома дьо Семилие, царски съветник, нотариус в Парижкия съд, който по онова време е живял на царския площад на номер 13.

Като каза това, Дюмеснил извади от червена папка от марокен голям пергаментов свитък, пожълтял от годините. Към него с копринен конец бе привързана също пергаментова бележка.

— Господа — каза нотариусът, — бъдете добри и седнете, за да ви прочета тази бележка, която определя реда за отваряне на завещанието.

Нотариусът, Родин, отец д’Егрини и Гавриил се настаниха. Младият свещеник седеше с гръб към камината и не можеше да види двата портрета.

Самуил, въпреки поканата на нотариуса, остана прав зад неговото кресло, когато той започна да чете.

„На 13 февруари 1832 година завещанието ми ще се занесе на улица «Свети Франц» №3.

Точно в десет часа вратата на червения салон, който се намира на долния етаж, ще се отвори за моите наследници, които ще са пристигнали в Париж отдавна, за да чакат този ден, и ще имат необходимото свободно време, за да докажат правата си върху наследството.

Щом се съберат, ще се прочете завещанието ми при последното отмерване на дванадесетия час по обед, наследството ще се узакони и богатството ще се даде на онези, които според моята заповед, предавана на моя род век и половина, считано от днес, ще се явят лично, а не чрез пълномощници, на 13 февруари, преди обед, на улица «Свети Франц».“

Като прочете тези редове с ясен глас, нотариусът поспря, след което продължи пак така тържествено.

„Гавриил Франсоа Мари дьо Ренепон, понеже доказа с удостоверение от нотариуса, че е сродник и потомък на завещателя, и понеже сега е единственият от наследниците, който се е явил тук, отварям завещанието в негово присъствие, както е записано.“

Като изрече и това, нотариусът извади от обвивката завещанието, което преди това бе отворено от председателя на съда, както се изискваше от закона.

Отец д’Егрини се наведе и се облегна на масата и не можа да сдържи въздишката си. Гавриил се приготви да слуша с любопитство. Родин, седнал малко настрани от масата, държеше между коленете старата си шапка, на чието дъно бе сложил часовника си, скрит между гънките на една мръсна памучна кърпа на сини кръстчета. Той бе насочил цялото си внимание към най-лекия шум, който идеше отвън и като гледаше бавното придвижване на стрелките, ядосано чакаше да настъпи обед.

Нотариусът разгърна пергамента и зачете:

„Село Villetaneuse, 13 февруари 1832 г.

Със смъртта ще се освободя от срама на вечните окови, на които ме осъдиха като вероотстъпник неприятелите на рода ми.

Откакто умря синът ми, жертва на тайнствено престъпление, животът ми е горчив. Клетият Хенрих умря на деветнадесет години. Убийците му са неизвестни… Не, знаят се, ако вярвам на предчувствията си…

За да запазя имотите си за него, престорих се, че се отказвам от протестантството. Докато бе живо детето ми, бях съвестен католик. Лицемерието ме дразнеше, но го търпях, заради сина си. Когато го убиха, вече не можех да се преструвам. Следиха ме, обвиниха ме и ме осъдиха като вероотстъпник. Правителството присвои имуществото ми, осъдиха ме на вечни окови.

Това време беше ужасно…

Бедност и робство. Кървав деспотизъм и религиозна нетърпимост. Ах, приятно е да се умре… Колко хубаво е човек да не гледа толкова лоши и грозни неща, толкова болни… След няколко часа ще се отдам на тази почивка… Аз ще умра, но нека помислим за онези от моите, които живеят, или по-добре, които ще живеят, може би в по-добри времена…

От цялото богатство ми остават само сто и петдесет хиляди франка, които съм поверил на един приятел. Нямам дете, но имам много роднини на заточение в Европа.

Ако се разделят тези сто и петдесет хиляди франка между всички, ще им се падне по малко… Затова се разпоредих да се постъпи по друг начин. И то по мъдрите съвети на един човек, когото боготворя, защото умът, мъдростта и добротата му са почти божествени. Два пъти съм го виждал в живота си и то в много тежки случаи… Два пъти ме е спасявал… Веднъж душата ми, втори път тялото ми.

Жалко! Може би щеше да спаси и детето ми, но пристигна много късно…

Опита се да ме откаже от смъртта, защото всичко знаеше, но гласът му остана безсилен. Усетих тогава голяма скръб, тъга и отчаяние. И странно, когато се убеди в решението ми насила да прекъсна живота си, той произнесе една обидна дума, което ме убеди, че завижда на съдбата ми… Да не е осъден да не умира!

Да, без съмнение, той е осъден да живее, за да бъде полезен и да помага на хората. Но животът му тежи, защото един ден чух уморено да произнася думите, които никога няма да забравя: «Ах, живот, живот… Кой ще ме спаси от него?…»

Това показва, че животът много му тежи. Той си отиде. Последните му думи ме карат да гледам на смъртта спокойно.

Благодарение на него, смъртта ми ще има резултат… Пак благодарение на него, подобни редове, които пише човек, който след няколко часа ще престане да живее, могат да родят много неща за век и половина… Много и благородни… Но само ако наследниците ми послушат и изпълнят последната ми воля. Най-много моля онези, които сега са… нищо, в което и аз ще се превърна след малко. Те трябва да знаят кой преследва нашия род, за да могат да отмъстят благородно, заради прадядо си.

Дядо ми също е бил католик. Въвлякла го не толкова религиозност, колкото това направили съветници. Той, макар и светски човек, се записал в едно Общество, чиято сила винаги е била страшна и тайнствена…, в Исусовото общество…“

След като чуха тези думи от завещанието, отец д’Егрини, Родин и Гавриил, се спогледаха. Нотариусът не забеляза:

„След доста години, през които вярвал в Обществото, и след като неочаквано разбрал за тайната цел, която то преследва и средствата, с които постига целта си…

Това се случило през 1610 година, месец преди смъртта на Хенрих IV.

Дядо ми, ужасен от тайната, която случайно започнал да охранява и чието значение се увеличавало, покрай убийството на най-добрия цар, не само че напуснал Обществото, но католичеството започнало да му се струва солидарно за престъпленията на това Общество. Той изоставил вярата, с която живеел дотогава, и станал протестант.

Неопровержими доказателства за участието на двама членове на Обществото в съзаклятие с Раваяк, нещо което се доказало и по време на престъплението на цареубиеца Жан-Шател, се намирали в ръцете на дядо ми. Това е първата причина за омразата на Обществото срещу моя род. Благодарение на Бога тези документи се запазиха на сигурно място. Баща ми ги предаде на мен и ако се изпълни последната ми воля, документите ще бъдат открити по знаците A.M.C.D.G. в абаносовото ковчеже в траурния салон на улица «Свети Франц». Баща ми също страдаше от преследвания, които може би щяха да го довършат и да умре, ако не беше помощта на една небесна жена, която той почиташе с почти религиозно благоговение.

Образът на тази жена, която видях повторно преди няколко години, както и образът на мъжа, когото дълбоко уважавам, са изрисувани от мен за спомен и са поставени в червения салон на улица «Свети Франц». Надявам се, че наследниците на моя род ще отдадат нужната признателност на мъжа и на жената.“

От известно време Гавриил слушаше завещанието с по-голямо внимание. Той мислеше за странното съвпадение, как преди двеста години един от прадедите му се беше отделил от Исусовото общество, както бе направил и той преди един час. И че станалото преди двеста години показваше омразата, с която Обществото винаги е преследвало рода му. Младият свещеник намираше за странно и това, че наследството, което му се полагаше след сто и петдесет години от неговия роднина, жертва на Исусовото общество, пак се връща на същото Общество с доброволното дарение, което бе направил Гавриил.

Когато нотариусът прочете пасажа за двата портрета, Гавриил, който подобно на отец д’Егрини седеше гърбом към тях, се обърна и ги видя.

Едва хвърлил бегъл поглед върху образа на жената, мисионерът извика от учудване и уплаха.

Нотариусът веднага прекъсна четенето на завещанието и неспокойно изгледа младия свещеник.

VIII глава
Минути преди дванадесет

След като Гавриил извика, нотариусът, както казахме, спря четенето, а отец д’Егрини се доближи до младия свещеник.

Прав и развълнуван, Гавриил с растящо недоумение гледаше портрета на жената. След това каза на себе си „Възможно ли е, Господи! Такава прилика… Тези горди и тъжни очи са нейните… Това чело, тази бледност… Да, това са нейните черти!“

— Какво ви стана, скъпи синко? — попита отец д’Егрини, учуден не по-малко от нотариуса и от Самуил.

— Преди осем месеца — започна мисионерът, без да сваля поглед от портрета — попаднах в ръцете на индианците сред скалистите планини. Бяха ме разпънали и започнаха… Щях да умра, но Божието провидение ми изпрати неочаквана помощ. Тази жена ме спаси…

— Тази жена! — извикаха в един глас Самуил, отец д’Егрини и нотариусът.

Само Родин изглеждаше хладнокръвен, макар върху лицето му да личеше нетърпение. Той нетърпеливо гледаше стрелките на часовника и гризеше ноктите си.

— Тази жена ли ви спаси живота? — повтори отец д’Егрини.

— Да, тя, — отговори Гавриил — или една жена, която прилича на нея. Ако тази картина не стоеше тук от век и половина, щях да кажа, че тя е нарисувана на нея, защото не мога да си обясня подобна случайност и такава очевидна прилика… Необясними са тайните на природата и Божията воля… — довърши той.

Изнемощял, Гавриил се отпусна в креслото сред дълбокото мълчание, което наруши отец д’Егрини.

— Това е голяма прилика и нищо повече, синко. Признателността, която изпитвате към вашата спасителка, предизвиква тази игра на природата.

— Струва ми се, господине — обърна се Родин, изгарящ от нетърпение, към нотариуса, — че тази история няма нищо общо със завещанието.

— Така е, господине — отвърна нотариусът, — но случката е толкова необикновена и романтична, че не може да не се сподели учудването на господина… — И той посочи Гавриил, който се бе подпрял на облегалката на креслото и замислено подпираше челото си с ръка. След това продължи да чете завещанието.

„На такива преследвания е бил подложен родът ми от Исусовото общество. То взе всички мои, присвоени от правителството имоти. Аз ще умра… Дано неговата омраза угасне със смъртта ми и да пощади потомството ми. Потомството, чиято участ е единствената ми мисъл и грижа в този важен и тържествен час.

Сутринта повиках при мен един човек, чиято честност е известна. Нарича се Исак Самуил. Аз му спасих живота и всеки ден съм се радвал, че съм имал възможността да запазя такова честно и превъзходно същество. Преди да ми вземат имотите, той ги управляваше умно и честно. Поверих му сто и петдесетте хиляди франка, които ми върна един приятел. Исак Самуил и наследниците му, който ще поемат неговата длъжност, в знак на благодарност се задължават да дават тези пари с лихва цели сто и петдесет години, считано от днес. Тези пари, дадени на заем със сложна лихва, могат да станат много, колкото царско богатство, ако не попречат неблагоприятни случайности.

Дано наследниците ми послушат моите желания за подялбата и употребата на тази огромна сума.

За нещастие, за век и половина се случват толкова промени в собствеността на поколенията от един род, че по всяка вероятност след сто и петдесет години моите наследници ще бъдат от различните слоеве на обществото и ще представят различни обществени среди. Сред тях може би ще има мъже, надарени с голям ум, смелост и добродетели. Може да има учени и прославени имена във военното изкуство или занаятите. Може да има и неизвестни занаятчии, скромни граждани. За съжаление, може да има и големи престъпници…

Каквото и да се случи, моето най-горещо желание е наследниците ми да се сближат, да възстановят рода, използувайки божествените думи на спасителя «Обичайте се помежду си». Тяхното съгласие ще послужи за пример, защото ми се струва, че от съгласието, от сдружаването между хората, ще дойде бъдещото щастие на човечеството.

Обществото, което толкова дълго преследва рода ми, е блестящ пример за всесилността на сдружаването, дори и когато то се използува за лоши неща. В това има нещо толкова благотворно и божествено, че понякога води към добро дори покварените общества. По този начин мисиите хвърлиха ясна светлина върху мрачното Исусово общество, което е основано с омразна и безбожна цел и с убийственото си възпитание да унищожи всяка воля, всякаква мисъл и свобода, всякакво остроумие на народите, за да ги предаде разтреперани, суеверни, оглупели и обезоръжени на самовластието на царете, които това Общество владее чрез своите изповедалници…

Когато такова Общество, което всява у хората страх, заради което е проклинато от народа, съществува от векове и често е владяло света с хитрост и ужас, тогава какво ще стане с обществото, което проповядва братство и любов, което има за цел да освободи мъжа и жената от всякакво унизително робство? То има за цел да направи щастливи онези, които са изпитвали досега само скръб и нещастия; да просвети невежите; да помогне за свободното развитие на всички чувства, които Бог е дал на хората; да освети всичко, което идва от Бога — любовта, майчинството, силата, остроумието, красотата, духовитостта и най-накрая, да направи хората истински набожни и признателни към Създателя, като им помогне да разберат величието на природата и заслужената им част от богатствата, с които той ни обсипва.

Ако Бог пожелае моите потомци след век и половина да се сближат в едно свято общество; ако пожелае сред тях да има милостиви към страдащите; възвишени и свободолюбиви, с горещи сърца и решителни характери; красиви и добри жени… Колко могъщо ще бъде хармоничното съгласие на всички тези идеи и сили, събрани около това царско богатство, което събрано на едно място, със сдружаване и мъдро управляване, ще направи постижими и най-далечните мечти.

Какво чудесно огнище на плодовити и благородни мисли! Какви спасителни и животворни лъчи ще струят от това средище на любов, свобода и милосърдие! Какви великолепни примери могат да се дадат на хората! Какъв подтик може да даде на цялото човечество едно тъй сдружено и с толкова средства семейство! Тогава това дружество за добро ще има силата да пребори Обществото, на което сме жертва, и което за век и половина нищо няма да изгуби от страшната си сила. Тогава на делото на мрака, натиска, насилието и самовластието, които тегнат върху християнския свят, моите потомци ще могат да противопоставят делото на светлината, на развитието и на свободата. Гениите на доброто и злото ще се изправят един срещу друг. Битката ще започне и Бог ще закриля праведните…

А за да не се свършат с течение на годините парите, наследниците ми трябва да изпълнят волята ми и да заделят, по същите условия на сложната лихва, двойно по-голяма сума от тази, която съм им оставил аз. Тогава, век и половина по-късно, техните потомци ще имат нов извор на сила за вечното упражнение в добро…

За начина на това сдружаване в голямата абаносова ракла в траурния салон има няколко практически съвета.

Такива се последните ми желания и надежди. Потомците ми трябва да се явят лично на улица «Свети Франц», в деня на отваряне на завещанието. Трябва да се съберат в този тържествен час, да се видят и опознаят. Може би тогава моите думи ще им направят впечатление и вместо да живеят отделно, ще се съберат. От това интересите им ще спечелят и волята ми ще бъде изпълнена.

Преди няколко дни изпратих на всички от рода ми, които заточението е разпръснало из цяла Европа, по един медальон. На него е гравирана датата на свикването на моите наследници след век и половина. Бях принуден да пазя в тайна истинската причина и само казах, че потомството ми има голям интерес да се събере този ден.

Направих така, защото познавам хитростта и упоритостта на Обществото, чиято жертва съм. Ако то научи, че тогава наследниците ми ще си поделят голямо богатство, интриги и опасности ще заплашват рода ми, защото членовете на Исусовото общество щяха да си предават през годините онова, което знаят. Дано не излезе напразно това предупреждение! Дано от поколение на поколение точно се предава волята ми, изразена върху медальоните.

Определям 13 февруари 1832 година за деня и съдбовния час, в който богатството ми да бъде предадено на моите наследници, които се явят на улица «Свети Франц», защото всеки срок има край, а и защото те ще знаят много години предварително за това събиране.

След прочитане на завещанието, лицето, което пази сумата, ще съобщи стойността и количеството й, за да може при последния удар на дванадесет часа тези пари да се разпределят измежду появилите се наследници. Тогава ще се отворят стаите на къщата и те ще видят неща, достойни за тяхното любопитство, съжаление и уважение. Особено в траурния салон…

Искам къщата да не се продава, да остане подредена, както е сега, за да се събират наследниците ми в нея, ако послушат, както се надявам, последната ми молба.

Ако стане обратното и вместо да се обединят и с общи усилия да се заемат с едно от най-благородните начинания, които са прославяли някой век, ако се отдадат на себелюбиви страсти, ако виждат в богатството възможност за разсипничество и гнусно лихварство… Нека бъдат прокълнати от всички, които са могли да обичат, да подпомогнат и да освободят… Нека тогава тази къща бъде разрушена и изчезне, заедно с документите, от които Исак Самуил ще е оставил списък, заедно и с двата портрета в червения салон… Нека бъдат хвърлени в огъня от пазача на къщата ми.

Казах.

Изпълних дълга си. Направих така по съветите на човека, когото обожавам и обичам като истински Божи образ на земята.

Само приятелят, който ми върна сто и петдесетте хиляди франка, които останаха от богатството ми, знае за какво искам да ги употребя. Дължах това внимание, заради приятелството му, но и на него не съобщих името на Исак Самуил, защото щях да изложа и него, и неговите наследници на голяма опасност. Този приятел, който не знае, че ще изпълня решението си да умра, ще дойде тук след малко с нотариуса. След обикновените формалности, ще предам в техните ръце това запечатано завещание.

Такива са последните ми заръки.

Слагам изпълнението им под покровителството на Провидението. Навярно Бог ще закриля тези поръки, пълни с любов, мир, съгласие и свобода.

Това мистично завещание съм направил доброволно и съм го написал собственоръчно. Затова се надявам и изисквам да бъде изпълнено добросъвестно, според духа и буквата му.

Днес, 13 февруари 1682 година,

един часът след обед.

Марий дьо Ренепон.“

Докато слушаше завещанието, впечатленията на Гавриил се увеличаваха. Най-напред му се стори странно, че богатството на една жертва на Исусовото общество ще попадне в ръцете на самото Общество чрез дарението, което бе направил. След това душата му разбра значението от сдружаването на този род, което горещо препоръчваше Марий Ренепон и тъжно си мислеше, че поради неговото отказване и поради неявяването на друг наследник, това не можеше да се изпълни и огромното богатство ще попадне в ръцете на едно Общество, което щеше да го употреби не по предназначение. Трябва да кажем, че душата му бе тъй чиста, че не изпита съжаление за стореното, дори когато научи, че богатството може би е неизчислимо. Мисълта му в този момент се пренесе в малката свещеническа къщичка, в която се надяваше скоро да отиде да живее и да изпълнява най-светите евангелски добродетели.

Образът на жената, ужасните открития в завещанието, величието на идеите, изказани в последните препоръки на господин Ренепон, все още владееха мислите му, когато Самуил подаде на нотариуса ключа от дневника и каза:

— В този дневник, господине, ще намерите днешното състояние на сумите, които са при мен и които са резултат от сложните лихви на сто и петдесетте хиляди франка, които господин Марий Ренепон е поверил на дядо ми.

— На дядо ви? — възкликна отец д’Егрини. — Искате да кажете, че тези пари постоянно са били в ръцете на вашия род?

— Да, господине. И след малко ще донеса тук ковчежето, в което се намират сметките.

— И на колко възлизат те? — равнодушно попита Родин.

— Както може да се увери господин нотариусът — отговори Самуил естествено, сякаш ставаше дума само за първоначалните сто и петдесет хиляди — в касата се намират в текущи сметки двеста и дванадесет милиона и сто и седемдесет…

— Какво говорите, господине! — прекъсна го отец д’Егрини.

— Да? Такова количество… — прибави Родин, който може би за пръв път в живота си загуби хладнокръвие. — Такова…

— Казах, господине — повтори старецът, — че в касата се намират сметки за двеста милиона и сто и седемдесет хиляди франка, както ще се уверите веднага, господин нотариус, защото жена ми вече ги носи.

И наистина в това време Бетсабеа влезе вътре и донесе чимширеното ковчеже, което постави на масата, размени поглед със Самуил и излезе.

Когато Самуил обяви сумата, настъпи мълчание. Освен пазача, останалите участници смятаха, че сънуват. Отец д’Егрини и Родин се надяваха на четиридесет милиона, а богатството излезе пет пъти по-голямо. Гавриил, който не знаеше силата на сложната лихва, изкарваше богатството около три или четири милиона франка, затова остана изумен, когато научи истинското количество на богатството. При цялата му безкористност, той се чувствуваше замаян от мисълта, че това богатство може да бъде негово. Нотариусът, който преглеждаше сметките на Самуил, също не вярваше на очите си. А умълчаният евреин тъгуваше, че не се яви друг наследник.

Сред дълбокото мълчание, часовникът, закачен на стената на съседната стая, започна да отмерва дванадесет часа.

Самуил настръхна, после въздъхна, тъй като след няколко секунди изтичаше съдбоносният срок.

Родин, отец д’Егрини, Гавриил и нотариусът бяха толкова объркани, че никой от тях не забеляза колко бе странно да слушат ударите на часовника.

— Обед! — извика Родин и неволно постави ръце върху ковчежето, като че искаше да го вземе.

— Свърши се най-накрая! — извика и отец д’Егрини с радостно изражение. После се хвърли в обятията на Гавриил, прегърна го и прибави: — Ах, скъпи синко, колко бедняци ще ви благославят! Вие сте втори свети Викентий де Пауло. Сигурен съм, че ще ви провъзгласят за светец…

— Нека благодарим най-напред на Провидението — каза Родин и коленичи — задето позволи такова богатство да се употреби за Божията воля.

Ударът дванадесет и всички станаха.

Тогава нотариусът каза тържествено:

— Понеже до обед не се яви друг наследник на Марий Ренепон, изпълнявам волята на завещателя и провъзгласявам в името на правото и закона, господин Франсоа Мари-Гавриил дьо Ренепон, който се яви тук, за единствен наследник и стопанин на движимите и недвижими имоти и всякакъв вид запаси, останали в наследство от завещанието. Господин Гавриил Ренепон, свещеник, доброволно дари тези имоти, с утвърден от нотариуса акт, на господин Фредерик-Емануил дьо Бордевил, маркиз д’Егрини, свещеник, който по силата на този акт, прие тези имоти и сега е законен стопанин, на мястото на Гавриил Ренепон по силата на това дарение приживе, направено от мен тази сутрин и подписано от Гавриил Ренепон и Фредерик д’Егрини, свещеници.

В това време в градината се чу глъчка. Бетсабеа влезе запъхтяна и каза на мъжа си:

— Самуиле, един войник иска…

Бетсабеа не можа да добави нищо повече.

На вратата на червения салон се показа Дагоберт. Войникът беше бледен. Той беше изнемощял, облягаше се върху Агрикол, лявата му ръка бе превързана.

С появата на Дагоберт очите на Родин се зачервиха, като че цялата му кръв се качи в главата. Той се спусна към ковчежето така, сякаш бе решен да го покрие с тялото си и да го защитава дори с цената на живота си.

IX глава
Дарение приживе

Отец д’Егрини не можа да познае Дагоберт, а Агрикол никога не беше виждал, затова в началото не проумя страха на Родин. Но той проумя всичко, когато чу Гавриил да извиква радостно и да се втурва към двамата, говорейки:

— Ти братко… И ти, втори ми бащице… Бог ви изпраща…

След като се поздрави с Гавриил, Дагоберт пристъпи към отец д’Егрини. Като видя заплашителния вид на войника, преподобният отец, усещащ се силен от придобитите права и чувствуващ се като у дома си от обед насам, се отдръпна назад и каза строго:

— Кой сте вие, господине, и какво искате?

Вместо да отговори, войникът направи още няколко крачки към него. Изправи се срещу отец д’Егрини и го изгледа продължително време със смесица от любопитство, презрение, отвращение и смелост. Погледът беше толкова настойчив, че някогашният полковник наведе очи към пода, смутен от бледото лице и грейналия поглед на стария войник.

Нотариусът и Самуил мълчаливо наблюдаваха тази сцена, а Агрикол и Гавриил следяха със свити сърца всяко движение на Дагоберт. Родин престорено се подпираше на ковчежето, за да може по всяко време да го прикрива с тялото си.

Отец д’Егрини най-накрая преодоля смущението си, изправи глава и повтори:

— Питам ви господине, кой сте и какво искате?

— Не ме ли познавате? — нетърпеливо попита Дагоберт.

— Не, господине…

— По същия начин — продължи презрително войникът — не смеехте да вдигнете очи и край Лайпциг, когато се сражавахте на страната на русите срещу французите. Когато поискахте оръжието на генерал Симон, а той, макар и целият в рани, ви отговори „На предатели сабята си не давам“, дотътри се до един руски гренадир и я предаде на него… До генерал Симон имаше и един ранен войник. Това бях аз…

— Какво искате да кажете? — едва сдържаше яда си отец д’Егрини.

— Искам да кажа, че сте безчестен и презиран от всички свещеник, колкото е благославян Гавриил. Да, повтарям ви го! За да присвоите наследството на дъщерите на маршал Симон, на Гавриил и на госпожица Кардовил, вие си послужихте с най-долни средства.

— Какво каза, татко? — извика Гавриил. — Дъщерите на маршал Симон?

— Те, както и достойната госпожица Кардовил, благодетелката на Агрикол, са твои роднини. А този свещеник — той посочи отец д’Егрини с пръст, затвори едната в лудницата, а останалите в един манастир. И теб, скъпи синко, не се надявах да заваря тук, защото мислех, че ще ти попречат да се явиш, както направиха и на другите. Но, слава Богу, ти си тук, а аз идвам навреме. Не можех да пристигна по-рано, заради раните си. Изтече ми много кръв, цялата сутрин съм припадал.

— Не забелязах, че ръката ти е превързана — каза Гавриил — Каква е тази рана?

— Паднах и се нараних — отвърна Дагоберт. — Но пристигнах, за да разкрия много нечестни действия.

Трудно е да се опишат любопитството, притесненията, учудването и страховете, които обхванаха различните участници, след заплашителните думи на Дагоберт.

От всички най-изненадан бе Гавриил. Цветът на лицето му се променяше, краката му се разтрепераха. Дотолкова го изненада съобщението на Дагоберт, че има и други наследници, че известно време той остана безмълвен, докато най-неочаквано извика:

— Аз! Аз съм причината, Господи, да бъде ограбен този род!

— Ти ли, братко? — извика Агрикол.

— И теб ли се опитаха да ограбят? — попита Дагоберт.

— Завещанието гласи — отвърна още повече притеснен Гавриил, — че наследство ще получат онези наследници, които се появят до обед.

— Какво толкова има тогава? — попита пак Дагоберт.

— Удари дванадесет маса — отвърна Гавриил. — От целия род само аз бях тук, сега разбираш ли? Срокът изтече. Аз отнех правата на останалите наследници…

— Не, скъпи синко… Всичко вече е спасено. Аз знам, че ти ще поделиш наследството с останалите.

— Но аз подарих цялото богатство — извика отчаян Гавриил.

— Подари го! — застина Дагоберт. — На кого?

— На този господин — Гавриил посочи отец д’Егрини.

— На него! — простена Дагоберт. — На него, на предателя… На вечния, на демоничния зъл дух на този род!

— Знаеше ли правата си върху наследството, братко? — попита Агрикол.

— Не… — отвърна унило младият свещеник. — Чак тази сутрин научих от отец д’Егрини. Той скоро е научил от моите документи, които някога майка ми намерила в мен и ги изпратила на изповедника си.

— Всичко разбрах! — извика ковачът. — Те са видели, че един ден ти ще станеш богат и затова са се заинтересували от теб. Затова те взеха в училището, където почти не можехме да те виждаме, по-късно те измамиха и те накараха да станеш свещеник, за да им подариш богатството. Господине — ядосан, Агрикол се обърна към отец д’Егрини — баща ми е прав, подобна постъпка е нечестна!

В началото преподобният отец и секретарят му се поуплашиха, но бързо възвърнаха хладнокръвието си. Родин, все още облегнат върху ковчежето, прошушна нещо на отец д’Егрини, а когато чу думите на Агрикол, сведе глава и смирено отговори:

— Ние сме задължени да прощаваме обидите и да ги изтърпяваме заради Бог, в името на нашето смирение.

Дагоберт се чувствуваше като смазан от чутото и усещаше, че губи разсъдък. След толкова притеснения и тревоги, този последен удар отне силите му.

Точните и разумни думи на Агрикол, сравнени с няколко момента от завещанието, веднага подсетиха Гавриил за целта, която си бе поставил д’Егрини най-напред с възпитанието, а след това и с приобщаването му към Исусовото общество. За пръв път в живота си той успя да различи всички клопки на тази интрига, чиято жертва бе станал. Тогава възмущението надви свенливостта му и разпален от благороден гняв, той каза на отец д’Егрини:

— Значи когато ме настанихте във вашето училище, вие не сте го направили от съчувствие или съжаление, а единствено с надеждата някой ден да ме накарате да се откажа от своя дял от наследството в полза на вашето Общество?… И не ви бе достатъчно да ме пожертвате, но ме направихте и послушно оръдие в един долен грабеж! Ако ставаше дума само за моето право върху това богатство, няма да кажа нищо. Служител съм на една вяра, която помага на бедните. Аз ви подарих богатството си, вие го приехте, няма да го поискам обратно. Но сега става дума за богатството на едни бедни сирачета, които баща ми е довел от далечно заточение — не искам да им го отнемате. Става дума и за благодетелката на брат ми — не желая да я ограбвате. Един човек преди смъртта си, в горещата си любов към човечеството, е завещал на потомците си евангелска задача — за напредък, любов, съгласие, свобода — не искам тази задача да загине още в зачатъка си. Не, не! Казвам ви, че тази задача ще бъде изпълнена, дори ако трябва да взема обратно акта за дарение.

При тези думи отец д’Егрини и Родин свиха рамене и се спогледаха. Родин даде знак и преподобният отец заговори невъзмутимо, бавно и спокойно, свел поглед:

— По повод наследството на господин Ренепон се появяват заплашителни привидения. Може би няма нищо неестествено в това… Но нека започнем подред, да оставим настрани обвиненията и клеветите, ще стане дума и за тях. Господин Гавриил Ренепон, когото моля да ми възразява или да ме поправя, ако се отклоня от истината, господин Гавриил Ренепон, от благодарност към благодеянията, които му е направило Обществото, подари на мен, като представител на това Общество, без принуда и доброволно, всички имоти, които биха могли някога да му се паднат и чиято стойност той не знаеше. — И той с поглед попита Гавриил вярно ли е това.

— Вярно е, че доброволно дарих имотите си.

— И в резултат на един доверителен разговор, за който ще премълча? — добави той, уверен в положителния отговор.

— Вярно е — потвърди Гавриил.

— В резултат на този разговор, той дари имотите си не на мен, защото аз не държа на земните блага, а в полза на добри дела, за които нашето Общество щеше да се разпореди. Моля господин Гавриил Ренепон да съобщи дали се чувствува задължен не само с дадената дума, но и с напълно законен акт, подписан в присъствието на господин Дюмеснил…

— Вярно е — каза Гавриил.

— Аз написах документа — обади се нотариусът.

— Но Гавриил ви е подарил само онова, което е негово — извика Дагоберт. — Той не е могъл да предположи, че ще ограби останалите.

— Бъдете добър, господине, да ме оставите да обясня — отговори учтиво отец д’Егрини. — След това ще говорите вие. — И преподобният отец продължи: — Отец Гавриил потвърди дарението си. Когато стана известен размерът на богатството, верен на щедростта си, той не съжали за подаръка, а го потвърди с молитва на признателност към Бога. Господин нотариусът сигурно ще си припомни, че след като прегърнах сърдечно Гавриил и му казах, че по милосърдие е втори Свети Викентий де Пауло, го хванах за ръката и той коленичи заедно с мен, за да благодари на Бог.

— Вярно е — каза Гавриил. — Не се учудих от голямото богатство и не помислих да взема обратно веднъж подареното.

— Когато удари часът, в който трябваше да се извърши наследяването — продължи отец д’Егрини, — тъй като господин Гавриил бе единственият от наследниците, явил се тук, той стана единственият законен наследник. Богатството наистина е голямо и аз се радвам, че ще можем да помогнем на много бедни хора. И в същото време този господин — д’Егрини посочи Дагоберт — пристига тук с обиди и заплахи и ме обвинява, че съм бил затворил някъде някакви си роднини, за да не могат да се явят тук в определеното време…

— Да, обвинявам ви в това — извика войникът, подразнен от нахалството на преподобния отец. — Обвинявам ви и ще…

— Още веднъж ще ви помоля, господине, да ме оставите да довърша, а после ще ми отговорите.

— Ще отговаря и ще ви засрамя — извика отново Дагоберт.

— Татко, почакай — намеси се Агрикол, — ще дойде и твоят ред да говориш.

Войникът млъкна. Успокоен, отец д’Егрини, продължи:

— Ако наистина има други наследници, освен Гавриил, жалко е, че не са успели да пристигнат тук в определеното време. Ако не бях защитник на страдащите и бедните, нямаше да се възползувам от тази случайност, но сега съм принуден да държа на неограниченото си право върху това наследство. Мисля, че господин нотариусът ще признае законността на моите заявления и ще ми предаде всички сметки…

— Моят дълг е — започна нотариусът развълнувано — да изпълня точно волята на завещателя. Господин абат Гавриил Ренепон се яви единствен в определения за наследяването час. Актът за дарение е редовен. Затова не мога да откажа да предам наследството…

При тези думи Самуил въздъхна дълбоко и захлупи лице в шепите си, защото трябваше да признае, че нотариусът е прав.

— Господине — обърна се Дагоберт към познавача на закона. — Не можете да позволите да бъдат ограбени две сирачета. Казвам ви го в името на баща им и майка им… Кълна се във войнишката си чест, че се възползуваха от доверчивостта на жена ми и отведоха дъщерите на маршал Симон в манастир, за да ми попречат да ги доведа. Оплаках се в съда.

— И какво ви отговори съдията? — попита нотариусът.

— Че заявлението ми не е достатъчно основание да бъдат извадени момичетата от манастира и че правосъдието щяло да се погрижи…

— Така ми казаха и за госпожица Кардовил — обади се Агрикол, — която задържат в една лудница, но която е съвсем с ума си. И тя подобно на дъщерите на маршал Симон има право върху това наследство. Аз се опитах да й помогна, както направи това баща ми за дъщерите на маршал Симон…

— И какво се получи? — попита нотариусът.

— За нещастие — отвърна Агрикол — отговориха ми, както бяха отговорили на баща ми, че не могат да предприемат нищо само по едно заявление и че ще помислят.

В същото време Бетсабеа чу, че по входната врата някой чука, направи знак и Самуил излезе от червения салон.

Нотариусът погледна Агрикол и баща му и каза:

— Не се съмнявам, господа, че говорите истината, но с голямо съжаление ви казвам, че не мога да отдам на недоказаните ви обвинения такова значение, което би спряло законния ход на вашите думи. Както вие, господа, уважавате съдебната власт, като сте се обърнали с доверие към нея, така и аз с чиста съвест ви питам: мога ли да поема отговорността, която съдиите не са посмели да поемат?

— Вие сте задължен в името на честта и на истината! — извика Дагоберт.

— Вероятно според вас е така, господине. Но аз оставам верен на истината и ще изпълнявам завещанието, направено от един човек преди неговата смърт. Вие няма да изгубите нищо. Ако онези, които защитавате, се чувствуват измамени, подайте жалба срещу наследника на отец Гавриил… Но сега аз съм длъжен да му предам сметките.

Съображенията на нотариуса бяха толкова близо до закона, че Самуил, Дагоберт и Агрикол застинаха и се умълчаха…

След кратък размисъл Гавриил сякаш взе отчаяно решение и каза с твърд глас на нотариуса:

— Щом в такъв случай законът не подкрепя правото, аз ще стигна до крайност като за последен път попитам отец д’Егрини дали няма да се задоволи само с моята част от наследството, при условие, че другите части останат в сигурни ръце, докато наследниците успеят да докажат правата си?

— Вече ви казах какво мисля по този въпрос — отвърна отец д’Егрини. — Не става дума за мен, а за огромната полза на милосърдието. Затова съм принуден да не приема частта на господин Гавриил и да му напомня всички негови задължения.

— Значи, господине, вие не приемате това предложение? — попита Гавриил развълнувано.

— Човеколюбието ми забранява да го приема.

— Категорично ли отказвате?

— Мисля за всички свещени дела, които могат да подкрепят божията слава и нямам нито сила, нито воля да направя и най-малката отстъпка.

— Щом е така — каза младият свещеник — вие ме принуждавате да взема обратно подаръка си. Мога да подарявам само онова, което е мое, но не и чуждото.

— Внимавайте, господин абат! — каза отец д’Егрини. — Ще ви напомня, че държим в ръцете си вашата официално подписана клетва…

— Знам, господине, че съм подписал клетва, с която се задължавам никога да не взимам обратно дарението под какъвто и да е предлог. Иначе ще бъда подложен на презрението на честните хора. Тъй да бъде, господине… — каза Гавриил. — Ще понеса всички последствия на клетвопрестъпването. Вие ще разкажете това навсякъде. Ще бъда изложен на презрението на всички. Но нека Бог ме съди. — И младият свещеник избърса една сълза.

— Успокойте се, синко! — извика Дагоберт с нова надежда. — Всички честни хора ще бъдат на твоя страна.

— Добре, добре, братко — каза Агрикол.

— Господин нотариус — рече тогава Родин с тъничкия си пронизителен глас. — Моля разяснете на господин Гавриил, че може да нарушава клетвата си колкото иска, но е много по-лесно да пристъпи гражданското законодателство, отколкото едно чистосърдечно свещено обещание.

— Говорете, господине — каза Гавриил.

— Кажете на Гавриил — продължи Родин, — че едно дарение приживе, каквото той направи на отец д’Егрини, може да се вземе обратно само по три причини.

— Да, господине, по три причини — потвърди нотариусът.

— Първата причина е ако на дарителя се родят деца — продължи Родин. — Но аз се срамувам да предположа, че това ще се случи с отец Гавриил. Втората причина е неблагодарността на дарения. Отец Гавриил може да бъде сигурен в нашата сърдечна и вечна признателност. И накрая третата причина е неизпълнението на желанията на дарителя. В последния случай, колкото и лошо мнение да има за нас сега отец Гавриил, той ще трябва да ни даде известно време, за да се убеди, че неговото дарение изцяло ще бъде в полза на Божията слава.

— Сега, господин нотариус — поде отец д’Егрини, — вие трябва да решите дали господин Гавриил може да си вземе обратно дарението, или не.

В момента, в който нотариусът се готвеше да отговори, Бетсабеа влезе заедно с двама души.

X глава
Добрият дух

Първото от двете лица беше Фарингея. Щом видя зловещото му лице, Самуил се приближи до него и го попита:

— Кой сте вие, господине?

След като хвърли проницателен поглед към Родин, който видимо се разтрепера, но след това отново възвърна хладнокръвието си, Фарингея отговори на Самуил:

— Неотдавна принц Джалма пристигна от Индия, за да се окаже днес на това място, както бе написано на медальона, който носеше на врата си.

— И той ли? — възкликна Гавриил, който бе пътувал заедно с индиеца от Азовските острови, където за малко спря корабът от Александрия. — Значи и той е наследник?… Наистина, по време на пътуването, принцът ми каза, че майка му е била французойка, но е сметнал за нужно да скрие целта на пътуването си. Този индиец е смел и благороден момък. Къде е сега?

Удушвачът отново изгледа Родин и произнесе бавно:

— Снощи се разделих с принца. Той ми каза, че за него е много важно да бъде тук, но поради други обстоятелства може би ще пожертвува интересите си. Прекарах нощта в една гостилница с него. Когато тази сутрин отидох да го потърся, ми казаха, че вече е излязъл. Тъй като с него ме свързва голямо приятелство, дойдох в тази къща с надеждата, че сведенията, които мога да дам за принца, ще му бъдат от полза.

Той не спомена нищо за снощното премеждие и премълча машинациите на Родин като сметна, че причината за отсъствието на принца е доброволна. Удушвачът явно искаше да направи услуга на Родин, смятайки, че той ще го възнагради за това, както се полага. Излишно е да споменаваме, че Фарингея лъжеше най-безочливо. След като сутринта успя с хитрост, решителност и смелост да избяга от затвора, той хукна към гостилницата, където бе останал Джалма. Там разбра, че възрастни мъж и жена, които се представили за негови роднини, поискали да го видят и изплашени от това, че не се събужда, го пренесли в каретата си, за да го откарат вкъщи и да го свестят.

— Много жалко — каза нотариусът, — че и този наследник не се яви. Но за нещастие, вече е изгубил правата си над това огромно наследство.

— А…, значи става дума за огромно наследство? — каза Фарингея и се втренчи в Родин, който благоразумно отмести очи.

В това време в салона влезе и второто лице, за което споменахме. Това беше бащата на маршал Симон, висок старец, твърде енергичен и здрав за годините си. Косата му бе побеляла, къса, свежото му лице изразяваше остроумие, добродушие и решителност. Агрикол бързо се отправи към него.

— И вие ли сте тук, господин Симон? — извика той.

— Да, сине — каза бащата на маршала и сърдечно се здрависа с Агрикол. — Току-що се връщам от път. Господин Харди трябваше да бъде тук, тъй като предполага, че става дума за някакво наследство. Но понеже ще отсъствува още известно време от Париж, натовари мен да…

— И господин Франсоа Харди? И той ли е наследник? — възкликна Агрикол.

— Защо си толкова пребледнял и смутен сине? Какво има? — попита бащата на маршала и учудено се огледа наоколо. — Кажи ми какво става?

— Какво има ли? Ограбиха вашите внучки — извика отчаяно Дагоберт. — А аз ги доведох чак от Сибир, за да попаднат на това безчестие…

— Вие… — поде старият занаятчия, мъчейки се да разпознае лицето на войника. — Вие, сте… Онзи предан на сина ми войник? — извика бащата на маршала и сърдечно стисна ръката на Дагоберт. — И какво казахте за дъщерята на Симон?

— За дъщерите му, защото неговото щастие в този смисъл е двойно. Горките момичета са близначки.

— Къде са? — попита старецът.

— В манастир.

— В манастир?

— Да. Благодарение предателството на този човек, който ги затвори в манастира и по този начин направи всичко възможно да изгубят наследството си.

— Кой е този човек?

— Маркиз д’Егрини…

— Най-големият враг на сина ми? — извика старецът и хвърли презрителен поглед към отец д’Егрини, който изобщо не загуби самообладание.

— И не само това — намеси се Агрикол. — И моят добър и достоен господар господин Харди също изгуби правата си върху това огромно наследство.

— Какво говорите! — извика бащата на маршал Симон. — Господин Харди изобщо не знаеше, че става дума за толкова важни неща. Той тръгна спешно, за да отиде при някакъв свой приятел, който има нужда от него.

С всяко ново разкритие отчаянието на Самуил растеше, но той не можеше да направи нищо друго освен да въздиша, защото за нещастие волята на завещателя беше категорична.

Отец д’Егрини изгаряше от нетърпение да се сложи край на тази сцена, която ужасно го измъчваше и въпреки фалшивото си спокойствие каза на нотариуса важно:

— Трябва да се сложи край на всичко това, господине! На тази клевета мога да отговоря с факти. Защо трябва да се създават интриги около отсъствието на наследниците, както постъпват този войник и синът му. Защо то да не може да се обясни, както се обяснява отсъствието на младия индиец или на господин Харди, който например не е предполагал за важността на интересите, заради които е трябвало да пристигне тук. Не е ли по-правдоподобно, че дъщерите на маршал Симон, както и госпожица Кардовил не са се явили тук по съвсем естествени причини? Повтарям, нещата се протакат твърде много. Вярвам, че и господин нотариусът мисли като мен и че разкриването на нови наследници не изменя с нищо въпроса, който му зададох преди малко. А именно, че като закрилник на сиромасите, на които отец Гавриил подари целия си имот, въпреки неговото незаконно и закъсняло възражение, аз оставам единствен негов стопанин и се задължавам да го използувам за Божията слава. Имайте добрината, господин нотариус, да отговорите ясно и с това да сложите край на тази мъчителна сцена.

— Господине — тържествено поде нотариусът, — по душа и по съвест, в името на правото и закона, като верен и безпристрастен изпълнител на последните желания на Марий Ренепон, обявявам, че по силата на дарението на господин абат Гавриил Ренепон, вие господин абат д’Егрини, сте единственият собственик на този имот, който ви предавам веднага, за да се разпореждате с него, съобразно желанията на дарителя.

Тези думи, изречени убедително и тежко, прекъснаха и последните неопределени надежди, които все още хранеха защитниците на наследниците.

Самуил пребледня още повече. Той стисна ръката на Бетсабея, която се бе доближила до него и по бузите на двамата старци бавно се търкулнаха едри сълзи.

Дагоберт и Агрикол потънаха в мрачно отчаяние. Те бяха потресени от разсъждението на нотариуса, който заяви, че не може да се отдава значение на заявленията им, още повече, че това не са направили и самите съдии, и бяха принудени да се откажат от всякаква надежда.

От всички най-много страдаше Гавриил. Съвестта го мъчеше. Той разбираше, че в заслепението си е станал причина и неволно оръдие за долния грабеж. И когато нотариусът се убеди в сметките, той каза на отец д’Егрини: „Вземете си ковчежето, господине“, Гавриил извика отчаяно:

— В такъв случай неумолимата съдба наказва всички достойни за съчувствие, любов и почит. Ах, Господи! Твоята висша справедливост не може да остави подобна неправда да тържествува.

Сякаш небето чу молитвата на мисионера… Едва успя да изрече тези думи и в салона се случи нещо странно.

Родин не дочака Гавриил да завърши и по поканата на нотариуса грабна ковчежето с нескрита радост.

В момента, когато отец д’Егрини и секретарят му се почувствуваха господари на наследството, вратата на стаята, от която се дочуваха ударите на часовника, ненадейно се отвори.

На прага се появи жена.

Когато я видя, Гавриил извика силно и остана като поразен.

Самуил и Бетсабея паднаха на колене и сключиха ръце. Двамата евреи се почувствуваха окрилени от нова надежда.

Всички останали занемяха от изненада.

Родин, същият онзи Родин, се отдръпна назад и с разтреперани ръце остави ковчежето на масата.

Макар че в тази случка нямаше нищо неестествено, защото на прага на една врата просто се бе появила някаква жена, в салона се възцари дълбоко тържествено мълчание. Сърцата на всички затуптяха. При вида й те бяха обзети от тих ужас и необяснимо притеснение, защото тя приличаше на жената от портрета, висящ в този салон от сто и петдесет години насам. Същата прическа, същата рокля, същата сърцераздирателна и покорна тъга на лицето.

Жената бавно прекрачи прага, сякаш не забеляза изненадата на присъствуващите. Тя приближи до една от раклите, обковани с олово, натисна някаква тайна пружина, отвори горното чекмедже и извади запечатан пергаментов илик. След това се доближи до масата, сложи писмото пред нотариуса, който стоеше вдървен и занемял. Той го взе машинално. След като продължително и тъжно изгледа Гавриил, който беше като омагьосан от появата й, тя се отправи към вратата на предния салон. Когато минаваше покрай Самуил и Бетсабея, които все още стояха на колене, поспря, кимна им с красивата си глава, и също ги изгледа загрижено. След това им подаде ръцете си, за да ги целунат. Хвърли последен поглед към Гавриил и се изгуби все така бавно, както се появи.

Нейното излизане прекрати безмълвието, в което бяха изпаднали всички в салона. Гавриил пръв наруши мълчанието и зашептя с разтреперан глас:

— Тя е… Пак тя… Тук… В тази къща…

— Коя е тя, братко? — попита Агрикол, разтревожен от бледността и умопомрачения поглед на мисионера. Защото, въпреки че ковачът до този момент не бе забелязал странната прилика между тази жена и портрета в салона, той също, неизвестно защо, беше смаян и вцепенен.

Дагоберт и Фарингея бяха в подобно състояние.

— Коя е тази жена? — повтори Агрикол и улови изпотената ръка на Гавриил.

— Погледни! — каза младият свещеник. — Тези портрети стоят там повече от сто години. — И той посочи с пръст двата портрета, пред които бе седнал преди това.

След тези думи Агрикол, Дагоберт и Фарингея повдигнаха очи към портретите, които висяха от двете страни на камината. И тримата възкликнаха едновременно:

— Та това е същата жена! — извика ковачът. — И този портрет виси тук от сто и петдесет години?

— Какво виждам! Това е приятелят на пратеника на маршал Симон — извика Дагоберт, застанал пред портрета на мъжа. — Да, това е същият човек, който идва при нас миналата година в Сибир. Познах го по тъжния смирен поглед и по сключените му черни вежди.

— Не! Очите не ме лъжат, не! Това е същият човек с черния белег на челото, когото удушихме и заровихме край река Ганг — тихичко шушнеше Фарингея, разтреперан от ужас. — Същият човек, за когото един от синовете на Бохвания миналата година на остров Ява, в развалините на Чанди, ни уверяваше, че го е срещнал след убийството му близо до една от вратите на Бомбай. Този прокълнат човек, както разказваше приятелят ми, откъдето и да минел, сеел след себе си смърт. А портретът му съществува от сто и петдесет години…

Фарингея, подобно на Агрикол и Дагоберт, не можеше да откъсне очи от странния образ.

— Каква тайнствена прилика — мислеше си отец д’Егрини. Сетне някаква внезапна мисъл му мина през ума и той каза на Гавриил: — Това ли е жената, която ви спаси живота в Америка?

— Тя е! — отвърна Гавриил настръхнал. — Но ми беше казала, че отива към Северна Америка… — добави свещеникът сякаш на себе си.

— Тогава как е попаднала в тази къща? — попита отец д’Егрини Самуил. — Отговорете, пазачо! Кога влезе тук тази жена — преди нас или заедно с нас.

— Аз влязох тук пръв и сам. За първи път от сто и петдесет години насам вратата се отваря — каза важно Самуил.

— Тогава как си обяснявате появяването на тази жена? — добави отец д’Егрини.

— Не се опитвам да си го обясня — каза евреинът. — Само гледам, вярвам, а сега и се надявам — добави той и погледна Бетсабеа многозначително.

— Повтарям ви, че трябва да обясните присъствието на тази жена! — каза отец д’Егрини, крайно разтревожен. — Коя е тя и как е попаднала тук?

— Всичко, което знам, господине, е онова, което често съм чувал от баща си. Между тази къща и покрайнините на този квартал има подземни тунели.

— Щом е така, работата е проста — каза отец д’Егрини. — Сега ми остава да разбера само едно. С какви намерения е влязла тук тази жена. Колкото до странната й прилика с портрета, това е игра на природата.

Родин също беше изумен от появяването на тайнствената жена, но щом я видя, че предава запечатано писмо на нотариуса, той вместо да мисли за странното й появяване, гореше от желание час по-скоро да напусне къщата с наследството, което отсега нататък принадлежеше на Обществото. Страхуваше се от запечатания с червен восък плик. Секретарят на д’Егрини сметна за много уместно да се измъкне всред всеобщото впечатление, затова смушка леко с лакът преподобния отец, смигна му заговорнически, взе ковчежето под мишница и се запъти към вратата.

— Един момент, господине! — каза Самуил, изправи се и му препречи пътя. — Моля господин нотариусът да отвори плика, който му дадоха преди малко. След това ще излезете.

— Господине… — каза Родин и се опита да се промъкне покрай него. — Въпросът е решен окончателно в полза на отец д’Егрини, така че ме оставете.

— Казвам ви, господине — високо произнесе старецът, — че това ковчеже няма да излезе оттук, докато господин нотариусът не види какво пише в писмото.

Тези думи на Самуил привлякоха вниманието на всички.

Родин бе принуден да се върне обратно. Въпреки цялата си твърдост, евреинът настръхна от заплашителния поглед, който йезуитът му отправи. Нотариусът се съгласи да изпълни волята на Самуил и внимателно разгледа писмото.

— Боже мой! — възкликна той внезапно. — Какво виждам! Толкова по-добре…

Всички обърнаха погледите си към него.

— Четете, четете, господине! — помоли го Самуил. — Може би предчувствията не са ме излъгали.

— Господине — каза отец д’Егрини на нотариуса. — Какво е това писмо?

— Допълнение към завещанието — отговори нотариусът, — което променя нещата.

— Какво? — извика отец д’Егрини ужасено и бързо приближи до нотариуса. — Всичко ли променя? И на какво основание?

— Не може да бъде! Протестираме! — каза Родин.

— Гавриил, татко, чуйте! — извика Агрикол. — Не всичко е загубено. Още има надежда!

— Какво говориш! — попита младият свещеник, който не вярваше на ушите си.

— Господа — обади се нотариусът, — трябва да ви прочета какво пише тук. Това променя или по-точно отлага всички разпоредби на завещанието.

— Гавриил! — извика Агрикол и прегърна мисионера. — Нещата се отлагат, нищо не е загубено.

— Слушайте, господа — каза нотариусът и зачете.

„Това допълнение отлага за 1 юни 1832 година без никакво изменение всички разпоредби в завещанието, което написах днес в един часа на обед. Къщата ми отново ще се зазида, а парите ще останат у пазача, за да се раздадат на 1 юни 1832 година на онези, които имат право.

Villetannese, днес, 13 февруари, 1682 година, 11 часът вечерта.

Марий Ренепон“.

— Протестирам срещу това допълнение. То е фалшифицирано — извика отец д’Егрини пребледнял от отчаяние и ярост.

— Жената, която предаде писмото на нотариуса е съмнителна — добави Родин. — А това допълнение е подправено.

— Не, господине — строго каза нотариусът, — защото сравних двата подписа и смятам, че са напълно еднакви. Във всеки случай, както казах тази сутрин за наследниците, които не се явиха, вие също може да се оплачете по повод достоверността на това допълнение. Но засега нещата си остават така, както са били, защото срокът за влизане в сила на завещанието е отложен за след три месеца и половина.

Докато нотариусът произнасяше тези думи, Родин изгриза ноктите си до кръв. За пръв път бледите му устни се зачервиха.

— Господи, ти ме чу, ти ме послуша! — извика Гавриил и коленичи. — Твоята висша справедливост не ще остави да тържествува несправедливостта.

— Какво казваш, синко? — попита Дагоберт, който в първия си пристъп на радост не бе схванал добре значението на допълнението.

— Всичко се отлага, татко! — обясни ковачът. — Срокът за явяване на наследниците е след три месеца и половина, считано от днес. И сега, когато излязоха наяве интригите на тези хора — Агрикол посочи Родин и отец д’Егрини — вече няма защо да се страхуваме от тях. Само ще се пазим. И така сирачетата, госпожица Кардовил, моят добър господар господин Харди и младият индиец ще си получат наследството.

Невъзможно е да се опише радостта на Гавриил и Агрикол, на Дагоберт и на бащата на маршал Симон, и на Самуил и на Бетсабея.

Само Фарингея остана мрачен и навъсен пред портрета на мъжа с черния белег на челото.

Не можем да опишем и яростта на отец д’Егрини и Родин щом видяха, че Самуил прибира ковчежето.

От съвета на нотариуса, който взе със себе си допълнението, за да постъпи както повелява законът, Самуил разбра, че е по-благоразумно да внесе огромните суми във френската банка, тъй като вече стана ясно, че са в него.

В мига, когато всички ощастливени сърца затуптяха от радост и надежда, отец д’Егрини и Родин напуснаха къщата с преливащи от ярост души. Преподобният отец се качи в каретата си и каза на кочияша:

— Към двореца на госпожа Сен-Дизие! — След това, излязъл извън кожата си, той захлупи ръце, отпусна се на възглавничките и тежко въздъхна. Родин седна до него, гледайки с отвращение и презрение този отчаян и отпуснат човек.

— Малодушен е… — промърмори тихичко той. — Отчайва се, но пък…

Четвърт час по-късно каретата стигна до Вавилонската улица и влезе в двора на двореца.

XI глава
Размяна на местата

Докато пътуваха, Родин мълчеше и внимателно наблюдаваше отец д’Егрини, който изливаше болката и яростта си в монолог, прекъсван от възклицания срещу немилостните удари на съдбата, които за миг съсипаха надеждите му. Когато каретата влезе в двора и спря пред вратата на двореца, зад прозорците можеше да се забележи лицето на княгинята, скрита зад завесите. Тя надничаше тревожно. След това тя се втурна по стълбите, за да посрещне отец д’Егрини, който се качваше обезсилен. Щом зърна пребледнялото му смутено лице, тя се спря и разбра, че всичко е изгубено. Погледът, който размени с някогашния си любовник, й подсказа, че няма никакво съмнение в несполуката, от която се страхуваше.

Родин крачеше смутено след преподобния отец. След това и тримата влязоха в стаята й. Когато вратата се затвори, княгинята се обърна към отец д’Егрини със свито сърце:

— Какво стана?

Вместо да отговори, преподобният отец със смръщено лице каза на княгинята:

— Знаете ли на колко възлиза това наследство, което смятахме, че е четиридесет милиона?

— Разбирам! — извика княгинята. — Измамиха ни. Наследството е много по-малко. Напразно се мъчихме толкова!

— Да, напразно… — отговори преподобният отец и изскърца със зъби. — Напразно… Не са четиридесет милиона, а двеста и дванадесет.

— Двеста и дванадесет милиона! — повтори княгинята изумена и се дръпна назад. — Не може да бъде!

— Казвам ви! С очите си видях чековете, заключени в едно ковчеже.

— Двеста и дванадесет милиона… — повтори княгинята отчаяна. — Това е баснословно, царско богатство… И вие се отказахте от него? И не се борихте с всички възможни средства до последния момент?

— Госпожо, направих всичко възможно, въпреки предателството на Гавриил, който тази сутрин обяви, че се отказва от Обществото.

— Неблагодарник! — каза княгинята.

— Актът за дарение, който имах благоразумието да узакони чрез нотариуса, беше толкова непоклатим, че въпреки заявленията и яростта на войника и на сина му, нотариусът ми предаде наследството.

— Двеста и дванадесет милиона… — каза пак княгинята. — Това прилича на сън.

— Да… — отвърна натъжено отец д’Егрини. — За нас това богатство беше сън, защото се откри едно допълнение, което отложи всички разпоредби на завещанието с три месеца и половина. Наследниците вече знаят колко е наследството и ще се пазят. Така че всичко наистина е загубено!

— И кое проклето същество извади на бял свят това допълнение?

— Една жена.

— Коя жена?

— Някаква неизвестна скитница, която Гавриил казваше, че срещнал в Америка и тя му спасила живота.

— Как е попаднала там? Откъде знае за допълнението?

— Струва ми се, че всичко стана по споразумение с онзи окаян евреин, пазачът на къщата, чийто род пази наследството от три поколения насам. Сигурно е получил някакви тайни наставления в случай, че се попречи на наследниците да се явят. Защото Марий Ренепон е предвидил в завещанието си, че Обществото ще следи потомството му.

— Не може ли да се подаде жалба срещу това допълнение?

— Да подадем жалба? В такова време? Да се изложим на упреци, без да сме сигурни, че ще успеем? И без това е неприятно, че всичко ще се разчуе. Ужасно! И то тъкмо когато щяхме да постигнем целта си след толкова мъки, се провали работата, която толкова грижливо и търпеливо подготвяме от сто и петдесет години.

— Двеста и дванадесет милиона — каза отново княгинята. — С такива средства нямаше да се налага Обществото да търси убежище в чужди земи, а можеше да се установи във Франция, в самото й сърце.

— Настина — отвърна отец д’Егрини. — И чрез възпитанието, което даваме, щяхме да привлечем цялата младеж. В политическо отношение това щеше да има огромно значение. — После тропна с крак и добави. — Идва ми да полудея от яд. Толкова се измъчихме!

— Никаква надежда ли няма?

— Единствената надежда е Гавриил да не унищожи дарението на своята част. И тя е малка — възлиза на тридесет милиона.

— Огромна сума! Тя почти се равнява на онова, на което разчитахме — възкликна княгинята. — Тогава защо се отчайвате?

— Защото Гавриил сигурно ще подаде жалба срещу дарението. Колкото и да е законно, той ще намери начин да го унищожи сега, когато е свободен и когато ни познава, защото е заобиколен от близките си. Казвам ви, всичко е изгубено, няма никаква надежда. Дори мисля, че ще е по-добре да пиша до Рим и да поискам разрешение да напусна Париж за известно време. Намразих този град.

— Разбирам, че няма никаква надежда, щом вие, скъпи приятелю, сте решили да бягате.

Съвсем отчаян, отец д’Егрини се отпусна върху едно кресло. По време на този разговор Родин стоеше скромно до вратата и държеше парцаливата си шапка в ръка. На два-три пъти външно спокойното му лице се зачерви и прозрачните му клепачи станаха алени, сякаш водеше някаква вътрешна борба, но след това намръщеното му лице започна да възвръща нормалния си вид.

— Трябва веднага да съобщя в Рим за тази несполука. Събитието е важно, защото разбива големи надежди — каза отец д’Егрини отпаднало, сетне сопнато се обърна към Родин. — Пишете!

Секретарят постави шапката си на пода, поклони се и с наведена глава, пристъпвайки ситно, се отправи към едно кресло до масата. Взе лист и перо и мълчаливо зачака да му диктуват.

— Разрешавате ли, княгиньо, — попита отец д’Егрини. Тя му кимна с глава, а той започна да диктува: — „Всички наши надежди, които смятахме, че са напълно подсигурени, внезапно се осуетиха. Въпреки грижите ни и цялото умение, което използувахме досега, делото на Ренепон напълно и възвратно пропадна. Нещата стигнаха до там, че неуспехът е нещо повече от неуспех. Той е една от най-големите несполуки за нашето Общество. Съвестта ми е чиста, тъй като до последния миг правих всичко възможно да защитя и запазя правата ни. Но, повтарям, че трябва да го смятаме за напълно и завинаги изгубено и да не мислим повече за него“.

Отец д’Егрини продиктува тези редове гърбом към Родин, но тъй като секретарят, вместо да пише стана и захвърли перото, преподобният отец го изгледа изненадан и попита:

— Какво правите?

— Трябва да се сложи край на всичко това! Нещастник такъв! — каза Родин на себе си и се запъти към камината.

— Защо ставате? Защо не пишете? — каза преподобният отец, после се обърна към княгинята, която гледаше също с изненада Родин и прибави: — Вижте го, побъркал се е.

— Простете му — отвърна госпожа Сен-Дизие — Сигурно е от мъка.

— Благодарете на госпожа княгинята. — Върнете се на мястото си и продължете да пишете — каза отец д’Егрини на Родин и заповеднически му посочи писалището.

Родин се направи, че не чува и тази заповед. Той приближи до камината, обърна се, изправи изгърбеното си тяло, стъпи здраво на краката си, скръсти ръце върху омазнения си редингот, извърна глава и се втренчи в отец д’Егрини. Секретарят не каза нищо, но по зачервеното му лице, се виждаше, че съзнава надмощието си над д’Егрини и изпитва такова презрение към него и толкова самоуверена смелост, че преподобният отец и княгинята се засрамиха. Те сякаш чувствуваха, че това старо, грозно и гнусно човече, ги владее.

Отец д’Егрини познаваше добре обичаите на Обществото и не вярваше, че смиреният му секретар е способен така внезапно, без причини и без право, да покаже презрението и надмощието си. Много късно, твърде късно преподобният отец разбра, че този подчинен нему човек, според законите на Обществото е имал властта в някои важни моменти да свали или замести неспособния си началник, при когото предварително е настанен като шпионин. Преподобният отец не се лъжеше: от генерала до областните настоятели и дори до управителите на училищата, всички високостоящи членове на Обществото, често без да подозират, имаха край себе си, на незначителни наглед длъжности много способни хора, които бяха в непрекъсната и непосредствена кореспонденция с Рим.

Щом Родин зае тази поза, гордостта на отец д’Егрини изчезна. Въпреки че му беше много мъчно, той каза смирено:

— Вие, разбира се, имате властта да ми заповядвате… На мен, човекът, който ви е заповядвал досега.

Без да отговори, Родин извади от мазния си дрипав портфейл едно писмо, подпечатано от двете страни, в което бяха написани няколко реда на латински.

След като го прочете, отец д’Егрини го доближи до устните си с уважение и страхопочитание, после се поклони ниско пред Родин и му върна писмото. Когато изправи глава, отецът беше почервенял от обида и срам. Макар да не бе свикнал на сляпо послушание и неизменно уважение към волята на Обществото, той усещаше горчилка и гняв за това, че ненадейно му бяха отнели властта. Но това не бе всичко. Макар че отдавна бе прекъснал всякаква интимна връзка с госпожа Сен-Дизие за него тя беше жена, но да изпита такова унижение пред една жена му се струваше още по-мъчително, тъй като въпреки че бе влязъл в Обществото, не се бе отказал напълно от светския си начин на живот. Освен всичко друго, вместо да изрази съжаление или да възнегодува за понижението му, княгинята поглеждаше Родин с любопитство и съпричастие. Като жена, която бе крайно честолюбива и винаги гледаше да има връзки с хора с високо положение, княгинята обичаше такива обрати и съвсем справедливо гледаше с нескрито любопитство и интерес този почти дрипав, мършав и до безобразие грозен човек, който доскоро бе по-нисък от тревата и по-тих от водата, а сега властвуваше над отец д’Егрини — благородник с изтънчени обноски, който допреди миг имаше влияние в Обществото. С тази постъпка Родин окончателно заличи отец д’Егрини в съзнанието на княгинята.

След като се отърси от първоначалното си смущение, макар че честолюбието му беше жестоко наранено, д’Егрини като човек от доброто общество, удвои учтивостта си към Родин, който внезапно бе станал негов началник. Но бившият секретар, неспособен да оцени деликатността му, се възгордя просташки с новото си положение не от желание да си върне за обидената гордост, а от осъзнаване на собствената си цена. Защото дългият му опит му бе показал колко по-ниско от него стои отец д’Егрини.

— Вие захвърлихте перото — каза отец д’Егрини на Родин с дълбоко уважение, — докато диктувах писмото до Рим. Ще имате ли добрината да ми кажете какво лошо видяхте в това?

— Веднага, — каза Родин с пискливия си гласец. — Отдавна виждам, че тази работа не е по силите ви, но се сдържах. Ала след всички грешки, не мога повече. Каква несъобразителност! Каква неспособност да избирате средствата, за да изведете нещата до добър край!

— Не разбирам обвиненията ви — отвърна тихо отец д’Егрини. — Ако не беше онова допълнение, щяхме да успеем. Нали и вие съдействувахте за мерките, които сега осъждате.

— Тогава вие заповядвахте, а аз изпълнявах. Малко остана да успеете, но заради средствата, които използувахте, и дори въпреки тях, след като бяха глупави и просташки…

— Много строго съдите, господине! — прекъсна го отец д’Егрини.

— Справедлив съм. Много ли ум се иска, за да затворите някого в една стая и да я заключите? Е, и какво още направихте? Разбира се, нищо! Какво стана с дъщерите на маршал Симон? В Лайпциг ги арестуваха, в Париж ги скриха в манастир. А с Адриана Кардовил? И нея затвориха. А с Голчо? И той е в затвора. А Джалма? Той пък е приспан от сънотворни билки. Само едно умно и много по-сигурно средство, защото въздействуваше нравствено, а не материално, беше използвано за отдалечаването на господин Харди. Колкото до останалите ви постъпки, какво може да каже човек! Всички са зле обмислени, несигурни и опасни. Защо? Защото бяха насилствени и защото на насилието се отговаря с насилие. Тогава тази борба престава да бъде борба между умни, способни и упорити хора, а се превръща в уличен побой. Как трябва да постъпваме? Въпреки че работим непрестанно, преди всичко трябва да показваме, че не съществуваме. А вие сметнахте за най-разумно да привлечете върху нас вниманието на всички, разгласявайки за нашето съществуване. И за още по-голяма дискретност, взехте, че привлякохте за съучастници стражарите, полицейските пристави и тъмничарите. Но това е истинско падение, господине! Всичко би могло да ви се прости единствено след бляскав успех, но успех няма!

— Господине, — каза много обидено отец д’Егрини, защото госпожа Сен-Дизие повече не можеше да крие изненадата си от оскърбителните думи на Родин и гледаше някогашния си любовник така, сякаш искаше да му каже: „Прав е“. — Много строго съдите. И въпреки уважението, което ви дължа, ще ви кажа, че не съм научен…

— Бога ми, има много неща, на които не сте научен! — прекъсна го рязко Родин. — Но ще се научите. Досега зле сте си представяли възможностите си. Но във вас живее един заядлив светски човек, който винаги е готов да избухне и да отнеме хладнокръвието, бистротата и проницателността на ума ви. Вие сте бил красив, жизнен и харесван офицер. Ходил сте по балове, по празненства, по веселби, по жени. Тези неща са ви изхабили наполовина. Отсега нататък винаги ще бъдете подчинен. Това сте вие! Никога няма да имате онова мъжество и присъствие на духа, което владее хората и събитията. Аз имам тези качества. И знаете ли защо? Защото изцяло съм отдаден на нашето Общество. Защото винаги съм бил грозен, мръсен и девствен. Да, девствен. В това се състои цялото ви мъжество.

Докато изговаряше тези думи, Родин внушаваше само страх и респект. Княгиня Сен-Дизие реши, че е почти прекрасен в своята смелост и категоричност.

Отец д’Егрини реши, че е попаднал под непреодолимата и неумолима власт на това дяволско създание, опита се да окаже съпротива с последни сили и извика:

— Е, господине, това самохвалство не е доказателство за способностите и силата ви. Ще видим тази работа.

— Ще я видите — отвърна студено Родин. — И знаете ли коя работа ще видите? (Родин много обичаше риторичните въпроси). Онази, която вие толкова малодушно изоставихте.

— Какво говорите! — извика княгиня Сен-Дизие, защото отец д’Егрини, изумен от смелостта на Родин не намираше сили да отговори. — Казвам, — повтори той бавно — че се наемам да изведа до успешен край делото ви за наследството на Родин, което сега смятаме за изгубено.

— Вие! — извика отец д’Егрини. — Вие ли?

— Аз!

— Но нали машинациите ни бяха разкрити.

— Още по-добре. Ще бъдем принудени да открием още по-хитри начини.

— Но сега всеки ще се пази от нас.

— Толкова по-добре, защото по-трудният успех винаги е по-сигурен.

— Как, нима се надявате, че ще принудите Гавриил да не се отказва от дарението? Което може би е и незаконно?

— Ще вкарам в касата на Обществото двеста и дванадесет милиона, които искат да ни отнемат. Разбра ли?

— Разбрах, но това е невъзможно.

— Аз пък ви казвам, че е възможно и трябва да бъде възможно, чухте ли! Нима късият ви ум не разбира? — извика Родин толкова разпалено, че мъртвешки бледото му лице почервеня. — Разбирате ли, че сега няма място за двоумение. Тези двеста и дванадесет милиона ще бъдат наши и тогава навярно във Франция ще се възстанови върховното ни влияние, защото с такива суми, в това продажно време, може да се подкупи и правителството, ако то поиска. Или е в тежко състояние. Подпалваме междуособица, сваляме това правителство и възстановяваме законното, което е от истинската наша среда и понеже дължи всичко на нас, то ще остави ние да се разпореждаме.

— Точно така — възкликна княгинята.

— И напротив — продължи Родин — ако тези двеста и дванадесет милиона останат у Ренепон, тогава ние ще бъдем съсипани и ще загинем. Тогава си спечелваме цяла фамилия върли и неумолими врагове. Не чухте ли колко осъдителни са исканията на Марий Ренепон, когато препоръчва създаването на дружество от неговия прокълнат род. Помислете каква огромна сила ще се събере тогава около тези милиони! Маршал Симон ще работи в името на дъщерите си, ще работи един любимец на народа, станал дук, без да се е възгордял от това, с което си осигурява влиянието върху простолюдието, защото военният дух и жизнеспособният бонапартизъм в очите на народа до ден-днешен олицетворяват народната чест и слава. След него идва Франсоа Харди — свободен, независим и просветен гражданин, образец на могъщ фабрикант, влюбен в прогреса и благосъстоянието на занаятчиите. Следва Гавриил, този добър според тях свещеник, апостол на първобитното Евангелие, представител на демократите на църквата срещу аристократите на църквата, на бедния селски свещеник срещу богатия владика. Казано на техния език — работникът на своето лозе, срещу мързеливия собственик. Роденият разпространител на всички идеи за братство, равенство и прогрес, пак както те се изразяват, и всичко това не в името на една размирническа, бунтовна политика, а в името на Христа, в името на една вяра, която е само милост, любов и мир. Това са техни думи. След тях идва Адриана Кардовил. Образец на изящност, изтънченост и красота. Проповедница на всички удоволствия, които тя смята, че усъвършенствува с изтънчеността си. Не говоря за нейния дух, за смелостта й — вие я познавате много добре. И никой не е по-опасен от нея, защото тя е благородничка по кръв, добросърдечна и с голямо въображение. И накрая идва принц Джалма — благороден, смел, готов на всичко, защото не знае нищо от цивилизования живот, несломим в омразата и в любовта, страшно оръжие в ръцете на онзи, който знае как да си послужи с него. И накрая Голчо. Макар и нищожна издънка на този прокълнат род, макар и без всякакво значение, ако се пречисти, облагороди и възроди чрез сближаването си с тези великодушни и благородни същества може да придобие огромно влияние като представител на занаятчиите. Сега вярвате ли, че всички тези лица, настроени срещу нас, защото сме искали да ги ограбим, ако последват, а аз съм уверен, че ще последват съветите на Ренепон, ако се обединят като работна сила, какво огромно състояние ще натрупат. И с каква огромна сила ще се сдобият. Не мислите ли, че ако ни обявят война, на нас и на идеите ни, ще бъдат най-яростните неприятели, които сме имали досега. Казвам ви, че никога Обществото не е било заплашвано толкова сериозно. Сега въпросът е на живот и смърт. Сега ние няма да се защитаваме, а ще нападаме, ако искаме да смажем този проклет род Ренепон и да присвоим милионите.

Княгинята и отец д’Егрини се спогледаха смаяно при тази картина, нарисувана от трескавото въодушевление на Родин.

— Признавам — каза преподобният отец на Родин, — че изобщо не съм предполагал за тези опасни последствия от сдружаването на богатството, което Марий Ренепон им препоръчва. Сигурен съм, че наследниците наистина ще осъществят това, познавайки техния характер. Опасността е голяма и застрашителна, но какво можем да направим, за да я избегнем.

— Как, господине! Може да се въздействува върху невежите, смели и възторжени същества като Джалма, върху чувствителните и ексцентрични натури като Адриана Кардовил, върху добродушните и наивни дъщери на маршал Симон, върху справедливите и искрени чувства на Франсоа Харди, върху смирението и целомъдрието на Гавриил, върху подивелия и затъпял Голчо. И вие питате какво да сторим?

— Честно казано, не ви разбирам — отвърна отец д’Егрини.

— Вярвам ви. Досегашното ви поведение ме убеди в това — каза презрително Родин. — Вие използувате дебелашки, насилствени средства, вместо да въздействувате върху толкова благородните, великодушни, възвишени страсти, които един ден, ако се обединят, могат да образуват страшен съюз. Но които, ако веднъж се разединят, ще отстъпят пред всички непредвидени ситуации, примамки, влияния и атаки. Разбрахте ли най-после или още не разбирате? — И Родин повдигна рамене. — Кажете ми, нима човек не умира от отчаяние?

— Да.

— Признателността от искрена любов не стига ли понякога до крайните граници на неразумното великодушие?

— Да.

— Нима не съществуват толкова страшни разочарования, в които самоубийството е единственото спасение от ужасната действителност?

— Да.

— Нима прекалената чувствителност не може да ни вкара в гроба след бавна и мъчителна агония?

— Може.

— Нима в живота не съществуват толкова ужасни обстоятелства, че и най-светските, най-упоритите и най-безбожните хора да стигнат смазани и съсипани до вярата и слепешката да се хвърлят в обятията й, да изоставят най-големите богатства на този свят и да облекат расото, да грабнат молитвеника и да се отдадат на аскетичен живот?

— Съществуват.

— И накрая, нима няма много случаи, в които трагичното себеотрицание надхвърля всички страсти?

— Разбира се, че има.

— Тогава, защо ме питате какво трябва да направим? И какво ще кажете, ако например най-опасните членове на семейство Ренепон пристигнат и още преди да са изтекли трите месеца започнат на колене да ни молят да влязат в Обществото, от което сега се отвращават и от което днес Гавриил се отрече?

— Сега тази промяна е невъзможна — каза д’Егрини.

— Така ли? А какъв бяхте вие, господине, преди петнадесет години? Не бяхте ли един разпуснат светски човек, но дойдохте при нас и вашето богатство стана наше. И защо не? Укротявали сме князе, царе и папи. Светли умове, които извън нас са светели с изумителен блясък, са били привличани и поглъщани от нашето Общество. Владели сме почти два свята. Въпреки всички гонения и преследвания сме се опазили до днес живи, богати и страшни. А сега да не надделеем над един род, който така заплашва сигурността ни и чието богатство е толкова необходимо на Обществото. Нима мислите, че сме толкова неспособни да постигнем целта си, без да използуваме непохватни насилия и опасни престъпления. Не познавате ли вечните средства за взаимно или за самоунищожение, което може да се постигне чрез борба на човешките страсти, които се заплитат, противопоставях, намразват и възбуждат умело. А особено когато тези страсти, благодарение на един всесилен съюзник — добави Ренепон със страшна усмивка — могат да подсилят огъня и кипежа.

— А кой е този съюзник? — попита отец д’Егрини, притихнал от изненада.

— Да — продължи Родин, подминавайки въпроса. — Защото ако този опасен съюзник ни дойде на помощ, могат да се извършат изумителни промени и най-дивите да станат най-питомни, най-безверните, най-верни, най-кротките — най-кръвожадни.

— Но кой може да бъде този сирен, страшен и опасен съюзник! — извика княгинята, подтиквана от необясним страх.

— И ако дойде — продължи Родин все така равнодушно — тогава и най-младите, и най-силните по всяко време на деня ще се намират в онази опасност, която усеща умиращият.

— Но кой е този съюзник? — попита отново отец д’Егрини и се изплаши още повече, защото колкото по-мрачни ставаха краските на ужасната картина, рисувана от Родин, толкова лицето му побледняваше.

— Този съюзник може десетократно да намали населението и да покрие с погребалния покров, който носи, един цял такъв род. Но той ще бъде принуден да запази живота на това многобройно и безсмъртно Общество, което никога не отслабва от смъртта на своите членове, защото неговият дух, духът на Исусовото общество никога не умира.

— Но кажете най-сетне, кой е този съюзник?

— Добре — каза Родин. — Този съюзник, който върви и върви с бавни крачки, този съюзник, чието пристигане се предшествува от мрачни предчувствия, ширнали се навред…

— Кой е той?

— Холерата.

Отец д’Егрини и княгинята настръхнаха и пребледняха при тази дума. Погледът на Родин бе зъл и леден като на призрак. За няколко минути в салона се възцари гробно мълчание, което пръв наруши Родин. Безразличен както винаги, той посочи властно на отец д’Егрини масата, където преди малко скромно се бе настанил.

— Пишете!

Отначало преподобният отец се сепна учуден, после си спомни незавидната промяна на положението си, стана, заобиколи Родин, поклони му се, седна зад масата, взе перото и рече:

— Готов съм…

Родин започна да диктува и той написа:

„Поради неумението и неспособността на отец д’Егрини днес делото, свързано с наследството на Ренепонови беше крайно ощетено. Богатството възлиза на двеста и дванадесет милиона. Въпреки несполуката, вярвам, че мога формално да се задължа да попреча на Ренепонови да навредят на Обществото и да му върна двеста и дванадесетте милиона, които по право и закон са негови, но искам да ми се даде безусловна и напълно неограничена власт.“

След четвърт час Родин напусна двореца на Сен-Дизие, бършейки с лакът вехтата си, омазнена шапка, която бе свалил, за да отговори с нисък поклон на кимването на портиера.

XII част
Обещанията на Родин

I глава
Непознатият

На другия ден след понижението на отец д’Егрини, когото Родин толкова ненадейно и смело отпрати на по-ниско стъпало, каквото преди сам заемаше, се разигра следната сцена.

Както е известно улица „Клови“ е една от най-пустите в квартала „Възвишението Сен-Женвиев“. По онова време къщата под №4 представляваше една основна сграда, през която се минаваше по тъмен тунел и се излизаше в малък, мрачен двор. На другия му край се издигаше втора, ужасно занемарена и порутена къща. На първия й етаж, който наполовина беше вкопан в земята, се продаваха въглища, наръчи дърва, зеленчук и мляко.

Беше девет часа сутринта. Търговката, баба Арсен, стара жена с кротко и болнаво лице, облечена в рокля от тъмен памучен плат и с червена забрадка на главата, стоеше най-отгоре на стълбището, което водеше към мазето й. Тя тъкмо приключваше подреждането на своята изложба — т.е., от едната страна на вратата постави тенекиено ведро с мляко, а от другата — няколко връзки повяхнал зеленчук, над които намести две-три пожълтели зелки. В полумрака на избата се виждаха отраженията на разпалена жарава в малка камина.

Това дюкянче беше до самата алея и служеше за жилище на портиера — длъжност, изпълнявана от търговката.

В същото време от къщата излезе едно хубаво, пъргаво момиче и отиде при баба Арсен. Това беше Роз-Помпон, добрата приятелка на Вакханалната царица. Сега тя беше сламена вдовица. Както знаем, неин весел, но уважаван обожател бе Нини-Мулен — онзи строг правоверен, който в определени случаи, след пиянствата си, се превръщаше в Жак Дюмулен — религиозният писател, преминаващ от буйни танци към борба за вероизповеданието и от лудешки бохемства към описването на някое набожно книжле. По странното, немарливо сутрешно облекло на Роз-Помпон можеше да се съди, че е станала преди малко. Явно не бе намерила нищо по-подходящо и над красивата й, руса, лъскава и добре сресана коса се мъдреше накривена полицейска шапка. Беше облечена като за маскарад. Нямаше нищо по-миловидно от нейното седемнадесетгодишно, розово, свежо и закръглено личице, грейнало от живите й, сини, весели и искрени очи. Беше се омотала от главата до петите в шотландска военна връхна дреха на червени и зелени кръстчета и явно се срамуваше от онова, което се канеше да извърши. Босите й крака бяха толкова бели, че не можеше да се разбере дали носи чорапи или не. Беше обута с обувки от червен марокин. Лесно се отгатваше, че в ръката си държи нещо, което крие под дрехата.

— Добро утро, госпожице Роз-Помпон — каза й мило баба Арсен. — Много рано си станала днес. Снощи не танцува ли?

— Не ме питай, бабо Арсен. Изобщо не ми беше до танци. Горката Цефиза цяла нощ плака и не можа да се успокои, че любовникът й е в затвора.

— Знаеш ли, госпожице, искам да ти кажа нещо за Цефиза, но няма да ми се сърдиш.

— Че кога съм се сърдила? — повдигна рамене Роз-Помпон.

— Мислиш ли, че господин Филемон няма да ти се кара, когато се върне?

— Да ми се кара ли? Защо?

— Че си се разположила в стаите му…

— Какво говориш, бабо Арсен! Филемон не ти ли каза, че докато се върне, аз ще бъда господарка на стаите му, както съм и негова господарка?

— Не става дума за теб, госпожице, а за приятелката ти Цефиза. Довела си я в стаята на господин Филемон.

— Ако не бях аз, нямаше къде да отиде. Откакто са арестували любовника й, не смее да се прибере у дома си, защото дължи наем за няколко месеца. Видях, че е в безизходица и я поканих да живее в стаята на Филемон, докато се върне. После ще й потърсим друго място.

— Е, госпожице, аз нямам нищо против, щом господин Филемон няма да се сърди…

— Защо трябва да се сърди? Да не сме изпотрошили покъщнината му! И то каква покъщнина! Вчера счупих последната бутилка и сега съм взела един много смешен съд, да ми сипеш мляко. — Роз-Помпон се разсмя, измъкна малката си, хубава ръчичка изпод дрехата и показа на баба Арсен една от онези огромни чаши за шампанско, които събират около един литър.

— Господи — извика търговката — прилича на стъклен гюм.

— Тази чаша е част от костюма на Филемон. Подариха му я, когато възглави шествието на маскираните — каза важно Роз-Помпон.

— Досрамява ме, като си помисля, че трябва да ти налея мляко в този съд.

— А мен питаш ли ме? Боях се да не срещна някого по стълбите. От смях ще взема да изпусна последния съд на Филемон и тогава да видиш какво ще става…

— Няма кого да срещнеш. Първият вече излезе, а вторият става много късно.

— Добре, че се сетих — каза Роз-Помпон. — В дъното на двора не даваха ли една стая под наем на втория етаж? Мисля да настаня там Цефиза, когато Филемон се върне.

— Има някаква малка стаичка на тавана над двете стаи на онзи тайнствен старец — отвърна баба Арсен.

— А, да. Дядо Карломан… Не знаеш ли нещо повече за него?

— Бога ми, госпожице, нищо не зная, освен че тази сутрин се върна призори. Почука на кепенците и ме попита: „Драга госпожо, не получихте ли някакво писмо за мен?“. Добър човечец, винаги е много учтив. Казах му, че не съм получила, а той ми отговори: „Добре, добре, не се безпокойте, мила госпожо, аз пак ще намина“ и си отиде.

— Никога ли не спи тук?

— Никога. Сигурно живее на друго място, защото тук идва през четири-пет дни и прекарва само по няколко часа.

— Сам ли идва?

— Винаги е сам.

— Сигурна ли си? Понякога не вкарва ли скришом разни хубавици? Ако е така, Филемон ще те изпрати откъдето си дошла — пошегува се Роз-Помпон.

— Господин Карломан да води жени у дома си?! Това е невъзможно — каза търговката и вдигна ръце към небето. — Само да го видиш с мазната му шапка, с вехтия му редингот, с опърпания му чадър и с добродушния му поглед, ще си помислиш, че е светец.

— Че какво прави тогава сам-самичък в стаята си. Толкова е тъмна, че едва по обед започва да влиза светлина.

— И аз това се чудех, госпожице, какво ли може да прави? Едва ли идва само, за да се порадва на наредбата си. Вътре има едно сгъваемо легло, маса, камина, стол и една стара ракла.

— И Филемон има същите мебели — каза Роз-Помпон.

— Но той толкова се страхува някой да не влезе, сякаш всички хора са крадци или пък мебелите му са от злато. Сам си направи втора брава и никога не ми оставя ключа. Сам си пали камината и не дава на никой да влиза вътре.

— Стар ли е?

— Да, госпожице, около петдесет-шестдесет годишен човек.

— Грозен ли е?

— Представи си две малки очички като на усойница, забучени в бледото му като на мъртвец лице. Толкова е блед, че и устните му нямат цвят. А по характер е много учтив. Толкова често сваля шапката си и толкова ниско се покланя, че да ти омръзне.

— Да, но аз все се питам какво ли прави сам в двете си стаи. Ако Цефиза вземе стаята, когато Филемон се върне, сигурно ще научим нещо… Какъв ли наем ще искат за нея?

— Тя е толкова порутена, че стопанинът й може да я даде за петдесет или петдесет и пет франка годишно. Вътре няма място дори за печка, а светлината влиза само през едно малко прозорче.

— Горката Цефиза! — въздъхна Роз-Помпон и поклати глава. — След толкова веселби и толкова прахосани пари с Жак Ренепон да живее в една стаичка и да се прехранва с труд. Здрава гърбина ще й трябва.

— Наистина, няма особена разлика между тази стаичка и каретата с четири коня, с която завчера госпожица Цефиза дойде да те търси, заедно с маскираните. Толкова весели бяха. И най-вече онзи пълният с шлема от сребриста хартия, с перата и с хубавите ботуши. Колко щастливи изглеждаха!

— Да, това е Нини-Мулен, най-добрият изпълнител на танца „Забранения плод“. Да беше го видяла как танцува с Цефиза! Милата, колко обичаше да се смее, каква врява умееше да вдига, а сега само плаче…

— Ех, луди-млади! — каза търговката.

— И ти си била млада, бабо Арсен, и ти си…

— Честна дума, винаги съм си била такава, каквато ме виждаш сега.

— Не си ли имала любовници, бабо Арсен?

— Любовници ли? Че откъде? Първо бях много грозна, а освен това — много свита.

— Майка ти много ли те пазеше?

— Не, госпожице, тя ме впрягаше…

— Как така те впрягаше? — изуми се Роз-Помпон.

— Да, госпожице, заедно с брат ми ни спрягаше в талигата на един продавач на вода. Теглехме я около десетина часа на ден като два коня и изобщо не ми идваше на ум за любов и веселби.

— Горката баба Арсен! Какъв тежък труд! — нажали се Роз-Помпон.

— Най-тежко беше през зимата, в студовете. Слагахме куки на обувките си, та да не се пързаляме.

— Жена да върши такава работа! Сърцето ми се къса. Дори кучетата е забранено да се впрягат![1] — разсъждаваше на глас Роз-Помпон.

— Права си, разбира се. Понякога животните са по-щастливи от хората, но какво да се прави, трябва да се живее. Дори вързаният добитък иска да яде. Но не беше лесно. От тази работа заболяха белите ми дробове. Но нямаше изход. Ремъкът, с който теглех талигата, така притискаше гърдите ми, че не можех да дишам. Затова се отказах и отворих дюкян. Искам да ти кажа, че ако бях хубава, сигурно и аз щях като повечето млади да започна с веселби и да свърша с…

— Права си, бабо Арсен, но не всеки се решава да бъде впрегнат и да помъдрее с годините. Човек все си намира някакво оправдание, казва си, че трябва да се весели докато е млад и хубав и че няма цял живот да бъде на седемнадесет години. А след това или умира, или се омъжва.

— Така е, дъще, но ми се струва, че е по-добре човек да започне така, както ще свърши.

— Да, но ние сме глупави като патки. Не умеем да мамим мъжете, нито да ги сплашваме. Прости и доверчиви сме и те се подиграват с нас. И аз, бабо Арсен, ако исках, можех да стана за пример и то такъв, че косата ти да настръхне. Защото неволите ме налегнаха преди още да съм се радвала, та поне със спомени да се залъгвам.

— Как така, госпожице? Ти си толкова млада и весела. Какви неволи си имала?

— Ех, бабо Арсен, много неволи. Още на петнадесет години започнах сълзи да лея и едва на шестнадесетата спрях. Хубаво щастие, няма що!

— Измами ли те някой, госпожице?

— По-лошо… С мен постъпиха така, както постъпват с много бедни момичета, които в началото не са искали да причинят зло на никого. Историята ми е кратка. Майка ми и баща ми са селяни от околностите на Сен-Валери. Но те бяха толкова бедни, че от петте си деца трябваше да изпратят мен — осемгодишната, при леля ми, която прислужваше в една къща тук, в Париж. Добрата женица се смили и ме прибра, въпреки че й беше тежко, защото и тя не печелеше много. Когато навърших единадесет години ме изпрати да работя в една фабрика в предградието „Сен-Антоан“. Не упреквам господарите на фабриката, но там малките момчета и момичета работят заедно с осемнадесет-двадесетгодишните младежи и девойки. Разбираш какво става в такива случаи. И там, както навсякъде, имаше лоши хора. Не подбират нито думите, нито постъпките си. И какъв пример могат да дадат те на децата, които чуват и виждат повече, отколкото предполага човек? Това е, с годините свикваш всеки ден да слушаш и да наблюдаваш неща, от които по-късно ще те е срам.

— Така е, госпожице. Горките дечица! Никой не се грижи за тях. Нямат си баща и майка, сами си изкарват прехраната…

— Да, да, бабо Арсен, лесно упрекват една госпожица, че е тръгнала по лош път — такава била, онакава била. Но ако знаеха какво я е тласнало натам, нямаше да я корят, а щяха да я оплакват. Но да ти кажа за себе си… На петнадесет години вече бях доста хубавка. Веднъж трябваше да се оплача за нещо на главния надзирател на фабриката. Отидох в стаята му и той ми каза, че ще ми помогне и дори ще ме защити, а после се нахвърли да ме целува. Аз се възпротивих и тогава той се развика: „Така ли?! Тогава за теб няма работа. Вън от фабриката!“

— Ах, какъв отвратителен човек! — каза баба Арсен.

— Върнах се вкъщи разплакана. Леля ми ме успокои и ми обеща, че ще ме настани другаде. Да, но беше невъзможно, защото фабриките бяха претоварени с работна ръка. А злото никога не идва само. Леля ми се разболя, вкъщи нямаше пукната пара. Най-сетне си плюх на краката и отидох във фабриката да се моля на надзирателя пак да ме вземе на работа. Но нищо не стана. Той ми отговори, че съм избягала от щастието си и че ако бях изпълнила волята му, може би по-късно щял да се ожени за мен. Какво да ти кажа, бабо Арсен? От една страна ме налегна сиромашията, от друга — нямах работа, леля ми болна, а надзирателят обещава да ме вземе, ако… И направих онова, което правят толкова други.

— А по-нататък не го ли подкани да се ожени за теб?

— Да, но ми се изсмя в очите и след шест месеца ме заряза. Много плаках тогава. Разболях се тежко от всичко това, но накрая и аз намерих утеха, както човек намира утеха за всичко. По-късно срещнах Филемон. Връщам си на него за всички останали мъже… Измъчвам го — добави Роз-Помпон натъжена, но след това тежкият облак, който помрачаваше хубавото й личице, се разпръсна.

— Истина е — каза баба Арсен замислено. — Когато едно момиче се подхлъзне, няма кой да го закриля и защитава. Да, често злото в нас е родено от друг.

— Я! Нини-Мулен! — извика Роз-Помпон и се вгледа в отсрещната страна на улицата. — Доста раничко е станал. За какво ли идва при мен? — и тя се загърна свенливо в горната си дреха.

И наистина, Жак Дюмулен се приближаваше с нахлупена до ушите шапка, със зачервен нос и искрящи очи. Беше облечен с палто, което подчертаваше издутия му корем. Държеше ръцете си в дълбоките джобове, а под едната му мишница имаше дебела тояга. Той зърна Роз-Помпон, тъкмо когато се канеше да пристъпи прага и да се обърне към портиерката.

— Я, моето съкровище е станало! Чудесно! Идвах, да й пожелая добро утро — и Нини-Мулен разтвори обятия да прегърне Роз-Помпон, но тя се дръпна назад. — Неблагодарно чедо — възмути се религиозният писател, — отблъскваш бащинската ми сутрешна прегръдка?!

— Приемам бащински прегръдки само от Филемон… Вчера ми изпрати едно писмо, буренце вино, две гъски, едно гърне сладко и една змиорка. Много смешен подарък, нали! Задържах сладкото, а останалото замених за два живи гълъба, които настаних в стаята на Филемон и тя заприлича на чудесен гълъбарник. Освен това мъжът ми си идва със седемстотин франка, които изпросил от уважаемите си родители, под предлог, че ще изучава контрабас, тромпет и китара, за да се изяви в обществото и да си намери богата съпруга.

— Тогава можем да изпием виното и да се повеселим, докато Филемон си дойде със седемстотинте франка — и след като потупа джобовете на жилетката си, които издрънчаха, Нини-Мулен добави: — Дойдох да те поканя, ако имаш желание, да се повеселим днес, утре, пък и в другиден…

— Ако забавленията са прилични и достойни, защо да не искам.

— Бъди спокойна, ще ти бъда дядо, прадядо, стар семеен приятел, ще ходим на разходка, на обяд, на театър, на маскенбалове, а после на вечеря. Как ти се вижда това?

— Само при условие, че дойде и клетата Цефиза. Поне да се поразсея малко.

— Нека дойде и Цефиза.

— Я виж ти, да не би да си получил наследство, дърт апостоле?

— Нещо повече, хубавице на хубавиците. Аз съм главен редактор на един духовен вестник. И понеже трябва да се държа прилично на това достопочтено място, всеки месец вземам предплата и три дни отпуск. При това условие се съгласявам да бъда свят човек през двадесет и осем дни от тридесетте. Тогава съм важен и сериозен като вестника им.

— Ти работиш във вестник! Хубав вестник ще да е, сигурно както си седи по масите из кафенетата, скача и почва да танцува „Забранения плод“.

— Да, вестникът е добър, но не за всички. Спомоществователите му са богати свещеници, които не жалят парите си, стига вестникът да хапе, да къса, да гори, да смазва, да унищожава, да убива… Честна дума, никога не ми се е случвало да съм по-неудържим — разсмя се Нини-Мулен, — устата ми ще пръска злъч и отрова и тежко и горко на онзи, който има неблагоразумието да се изпречи насреща ми.

При тези думи Нини-Мулен издаде звук като на излитаща запушалка от бутилка за шампанско и това много разсмя Роз-Помпон.

— И как се казва твоят попски вестник? — попита тя.

— Казва се „Любов към ближния“.

— Бога ми, хубаво име!

— Не бързай, има и второ име.

— И какво е то?

— Любов към ближния или унищожител на неверните, безразличните, студените и прочие. Следва изречение от великия Босюет: „Който не е с нас, е против нас“.

— Щом е така, ще трябва да унищожиш и госпожа Света-Гълъбица, защото тя е малко студена. Какво ще стане тогава с твоята женитба?

— Напротив, моят вестник ще ми помогне за тази женитба. Представи си само — главен редактор… Превъзходно положение! Поповете ме хвалят, превъзнасят ме, поддържат ме, благославят ме. Аз привличам Света-Гълъбица и тя е в ръцете ми… Ех, какъв живот, каква радост!

В същото време един пощальон влезе в дюкянчето, подаде едно писмо на търговката и рече:

— За господин Карломан. Платено е…

— Това писмо е за онзи потаен старец, който има толкова чудновати привички — каза Роз-Помпон. — Отдалече ли идва?

— Струва ми се, че е от Италия, от Рим — отговори Нини-Мулен като погледна писмото, което търговката държеше. — А какъв е този старец? — поинтересува се той.

— Представи си, тлъсти апостоле — рече Роз-Помпон, — това е един добродушен старец, който държи две стаи в другия край на двора. Никога не спи тук, само идва от време на време и прекарва по няколко часа вътре, без да позволява на никого да влиза при него или да вижда какво прави.

— Или е шпионин, или е фалшификатор на пари — засмя се Нини-Мулен.

— Горкият човечец! — възкликна баба Арсен. — Къде ли ги дява тези пари? Когато обядва тук, винаги ми плаща с медни монети за хляба и ряпата, които му давам.

— И как се казва този тайнствен старец? — попита Дюмулен.

— Господин Карломан — отвърна търговката. — Право казва поговорката: за вълка говорим, а той в кошарата. Ето го, идва.

— Къде е?

— Старецът, който минава покрай онази къща. Върви с наведена глава и носи чадър под мишницата.

— Господин Родин! — извика Нини-Мулен и бързо слезе по стълбите, за да не го видят. После попита: — И как е името на този господин?

— Карломан… Познаваш ли го? — попита търговката.

— Какво ли идва да върши тук под друго име? — тихичко промълви Жак Дюмулен.

— Познаваш ли го? — попита нетърпеливо Роз-Помпон. — Защо се смути така?

— Значи този господин държи две стаи под наем в онази къща и идва тайно тук? — изненадваше се все повече Жак Дюмулен.

— Да — отвърна Роз-Помпон. — Гълъбарникът на Филемон гледа към неговите прозорци.

— Бързо да изчезваме, преди да ме е видял — каза Дюмулен и незабелязано от Родин се измъкна от дюкянчето, премина тунела и се изкачи по стълбите, водещи към жилището на Роз-Помпон.

— Добро утро, господин Карломан — каза баба Арсен на Родин, който в този момент пристъпи прага на дюкянчето. — Днес идвате за втори път и слава богу, защото рядко ни навестявате.

— Много сте мила, скъпа госпожо — каза Родин и учтиво се поклони, а после влезе в дюкянчето на търговката.

[1] Действително, съществуват две заповеди на правителството, в които е проявено огромно съчувствие към кучетата и е забранено впрягането им. ↑

II глава
Убежището

Когато Родин влезе при баба Арсен, лицето му излъчваше добродушие и сговорчивост. Той подпря ръце на дръжката на чадъра си и й рече:

— Много съжалявам, скъпа госпожо, че ви събудих толкова рано тази сутрин…

— Но вие идвате толкова рядко, уважаеми господине, че не ми омръзвате.

— Какво да се прави! Живея извън града и едва смогвам от време на време да идвам тук, за да свърша разни дребни неща.

— Добре, че ме подсетихте, господине. Писмото, което очаквахте вчера, пристигна тази сутрин. Дебело е и иде отдалеч — каза търговката и извади писмото от пазвата си. — Не се наложи да плащам.

— Благодаря, скъпа госпожо — каза Родин с привидно равнодушие и го сложи в джоба на редингота си.

— Ще отидете ли в стаята си, господине?

— Да.

— Тогава ще ви приготвя яденето — каза баба Арсен. — Както винаги, нали, скъпи господине?

— Както винаги.

— Ей сега ще стане.

Търговката взе една кошница, сложи вътре малко тор, наръч дърва, няколко въглена и покри всичко с един зелев лист. После влезе в дюкяна, извади голям кръгъл хляб, отряза един резен и избра с набитото си око една хубава черна ряпа. Разряза я на две, издълба дупка в едната й половина, напълни я с едра сол, събра двете половини и внимателно ги сложи до хляба върху зелевия лист. После взе от камината малко жарава, изсипа я заедно с пепелта в един железен съд и го намести в кошницата. След това се изкачи горе и каза на Родин:

— Ето ви кошницата, господине.

— Много благодаря, скъпа госпожо — отвърна Родин, пъхна ръка в джоба на панталона си, извади осем су, отброи ги едно по едно на търговката и рече: — Като си тръгвам, ще ви върна кошницата, както винаги.

— Добре, господине, добре — отговори баба Арсен.

Родин сложи чадъра под лявата си мишница, взе с дясната си ръка кошницата, влезе в мрачния тунел, премина през малкото дворче и бързо се изкачи на втория етаж на порутената къща. Там отвори с ключ едната врата и внимателно я затвори след себе си.

В първата от взетите под наем стаи нямаше никакви мебели. А втората беше най-тъжното и най-грозно жилище на света. Стените й бяха облепени с толкова овехтяла, покъсана и избеляла хартия, че изобщо не можеше да се разпознае първоначалния й цвят. Цялото обзавеждане на тази съборетина се състоеше от едно разкривено походно легло с дрипав сламеник и проядена от молци ленена завивка, от един стол, от малка надупчена от дървоядите маса. Имаше и печка от пепеляв фаянс, напукана като японски порцелан и една стара ракла с катинар под леглото. Тесен прозорец с мръсни стъкла едва осветяваше стаята, в която не влизаше нито въздух, нито слънце. Две стари носни кърпи, нанизани една до друга с карфици на връв, опъната пред прозореца, служеха за завеси. Дъските по пода бяха разковани и от цепнатините им се виждаше плочата под тях. С една дума, всичко говореше за немарливостта на наемателя на това жилище.

След като затвори вратата, Родин хвърли шапката и чадъра си на леглото, остави кошницата на пода, извади от нея ряпата и хляба и ги сложи на масата. После клекна пред печката, напълни я с дърва и въглища, задуха силно жаравата и огънят пламна. Когато печката забоботи, Родин отиде до прозореца и оправи носните кърпи, които го закриваха. Щом се убеди, че отникъде не го наблюдават, той извади писмото от джоба си, разни други книжа и всевъзможни неща. Един от свитъците, който беше много смачкан и омазнен, падна на масата и се разтвори. В него имаше потъмнял от времето сребърен кръст на Почетния легион, чиято червена лента бе изгубила първоначалния си цвят.

Родин го прибра отново в джоба си при медальона, който Фарингея бе откраднал от Джалма, повдигна рамене и се усмихна презрително. После извади големия си сребърен часовник и го сложи на масата до писмото от Рим. Гледаше плика със смесени чувства: ту с недоверие, ту с надежда, ту със страх, ту с тревожно любопитство. След като поразмисли малко, реши да го отвори, но веднага го захвърли на масата, сякаш по някакъв необясним каприз искаше да удължи мъчението на дразнещата неизвестност, както постъпват картоиграчите. Родин погледна часовника и реши, че ще го отвори, когато стрелката застане точно на девет и половина. Оставаха му седем минути. Под влияние на суеверието, което не подминава и най-великите умове, Родин си повтаряше:

— Горя от нетърпение да отворя писмото. Но ако го разпечатам точно в девет и половина, новините ще бъдат добри.

За да убие времето, той закрачи из стаята и спря пред две стари, пожълтели и овехтели от времето картини, закачени с два ръждиви пирона, и се загледа съсредоточено в тях. Те представляваха единствената украса на стаите.

Първата от тях беше един от онези грубо нарисувани с червено, жълто, зелено и синьо портрети, които се продаваха по панаирите. От надписа се виждаше, че картината е правена в Рим. На нея беше изобразена дрипава жена с дисаги в ръка и малко дете на коленете. До нея гнусна гледачка държеше ръчичката на пеленачето и гадаеше бъдещето му. От устата й излизаха, изписани с едри сини букви думите: Sara papa (Ще стане баща).

Втората картина, пред която стоеше дълбоко замисленият Родин, беше наистина превъзходна. Бе издълбана върху медна плоча, а фината й изработка и майсторският рисунък ярко контрастираха с другата картина. Рядката, великолепна ценност, за която Родин бе платил шест наполеона (изумителна щедрост) представляваше малко момче, облечено в дрипи. Грозните му черти се компенсираха от умно изражение на подробно нарисуваното лице. Момчето седеше върху камък, а край него пасеше разпръснато стадо. Беше анфас с подпрени на коляно лакти и облегната в шепа глава. Замислената, вглъбена поза на зле облеченото момче, набиващото се на очи широко чело, острият и проницателен поглед и твърдостта на лукавата му уста сякаш разкриваха неукротима решителност, остър ум и огромна чувствителност. Под картината бе окачен медальон, обкръжен с папски знаци. В средата му имаше портрет на възрастен човек, чиито ясно изписан лик, въпреки старостта напомняше чертите на младия пастир. Тази картина носеше името „Младините на Сикст V“, а другата — „Предсказанието“[1].

Родин все повече и повече се приближаваше към картините и ги гледаше все по-жадно и изпитателно, сякаш търсеше вдъхновение и надежда в тези образи. Стоеше изправен, с лява ръка на тила и дясна — пъхната в джоба на черния панталон, така че единият пеш на стария му омазнен редингот беше запретнат. Известно време той размишлява.

* * *

Родин рядко идваше в тази къща. Според правилата на Обществото, до този момент винаги бе живял с отец д’Егрини, защото той трябваше да наблюдава всяко негово действие. Никой от Обществото, особено ако имаше по-ниско положение, както Родин дотогава, не биваше да се затваря в стаята си насаме или пък да има места и предмети, които се заключват. По този начин всичко спомагаше за взаимното и постоянно шпиониране — едно от най-силните средства на властта, прилагана от Исусовото общество. Тъй като на Родин се правеха известни отстъпки, той бе наел тези две стаи на улица „Клови“, без някой да знае. В това неизвестно никому убежище секретарят кореспондираше с най-високопоставените и най-влиятелните личности от свещения кардиналски съвет.

Може би читателят си спомня, че в началото на тази история, когато Родин пишеше до Рим, отец д’Егрини получи заповед да напусне Франция, но той се поколеба, защото пропускаше възможността да види умиращата си майка. Тогава Родин добави към писмото до генерала на Обществото няколко реда за двоумението на д’Егрини: „Кажете на княз-кардинала, че може да разчита на мен, но че и той от своя страна трябва енергично да ми помага.“

Този фамилиарен начин на кореспондиране с главния сановник на Обществото и почти покровителственият тон на препоръката, която секретарят отправяше на един княз-кардинал беше красноречиво доказателство, че въпреки привидната незначителност, Родин беше на почит. По това време много църковни князе и други сановници го считаха за изключително важна личност и му пращаха писма в Париж с фалшиви имена, условни знаци и всички необходими трикове на предпазливостта и бдителността.

След няколко минути, прекарани в дълбок размисъл пред образа на Сикст V, Родин бавно се върна до масата, където беше писмото. Въпреки изгарящото нетърпение, суеверието го накара да отложи отварянето му. И тъй като оставаха още няколко минути до девет и половина, за да не губи време напразно, той се зае с приготвянето на скромната си закуска. На масата, до една мастилница, отрупана с пера, сложи хляба и черната ряпа. После седна на стола до самата печка, извади от джоба си един нож с костена дръжка, чието острие наполовина беше изхабено, отряза парченце хляб и малко ряпа и започна да дъвче с голямо удоволствие и с впит в стрелката на часовника поглед… Когато съдбовната минута настъпи, Родин разпечата плика с треперящи ръце.

В него имаше две писма.

В началото първото като че ли го задоволи, но само донякъде. След малко той сви рамене, удари ядосано по масата с дръжката на ножа и захвърли презрително листа. Веднага се зае с второто писмо, като същевременно в едната ръка държеше хляба, а с другата топеше резен от ряпата в солта, изсипана накрая на масата.

Изведнъж ръката му сякаш се вдърви. И колкото по-нататък четеше, толкова по-любопитен, изненадан и удивен ставаше. След миг скочи от стола и се втурна към прозореца, където разгледа още веднъж условните знаци на писмото, за да се убеди, че не се лъже. Онова, което му съобщаваха, беше изумително. Но Родин не бе се измамил. Той отпусна ръце не от отчаяние, а от почуда. Прочетеното му достави изключително удоволствие. Постоя с наведена глава и впит в нозете си поглед, а единствения признак на радостта му се изразяваше в учестеното дишане.

Смелите в амбициите си хора, които с търпение и упорство кроят тайните си ходове, винаги се изненадват от сполуката си, когато тя значително надминава техните предвиждания и очаквания. Родин бе изпаднал в такова положение. Благодарение на чудеса от хитрост, лукавство и двуличие, благодарение на обещаните огромни подкупи и благодарение на изумлението, ужаса и доверието, които вдъхваше острият му ум на много влиятелни хора, Родин научаваше от папското правителство, че при първа възможност в удобен момент може да разчита на нова длъжност. Тя често е събуждала страх, омраза и завист у много господари и е била заемана понякога от велики и благородни мъже, понякога от отвратителни злодеи или пък от хора, произлезли от най-низшите слоеве на обществото. Но за да постигне със сигурност целта си, Родин трябваше да успее в начинанието си, като бе поел задължението да го изпълни без насилие, а само чрез умело провокиране и ръководене на страстите. Т.е., да предаде на Исусовото общество богатството на фамилията Ренепон. Присвояването на това богатство имаше множество последствия. А според личните цели на Родин, той трябваше да използува Обществото, чиито управляващ държеше в ръцете си, за стълба и средство за собственото си облагодетелствуване.

Първата му радост, резултат от честолюбива скромност и недоверие в собствените сили, характерни за по-умните хора като него, премина. След това Родин започна да си представя по-хладнокръвно и по-разумно нещата и почти се разкая за първоначалната си реакция. Но сетне, обладан от нов пристъп на смешно суеверие, което човек никога не прикрива, ако е сигурен, че е сам, Родин стана и поднесе писмото пред очите на портрета изобразяващ малкото пастирче, станало папа. Той сложи кльощавия си пръст върху папските знаци и процеди през зъби:

— Какво ще кажеш, братко? Може би и аз като теб…

След глупавия си въпрос Родин се върна до масата, сложи писмото пред себе си, за да го прочете втори път, втренчи очи в него и сякаш изгладнял от радостната новина, задъвка с още по-голям апетит сухия хляб и ряпата и си затананика някаква мелодия със старческия си глас.

* * *

В това ненаситно тщеславие, свряно в мизерното убежище, което събитията почти оправдаваха, имаше нещо причудливо, велико и най-вече страшно.

Макар отец д’Егрини да не беше особено извисен човек, той притежаваше важни качества. Беше с благородническа кръв, много горд и от по-отбрано общество, но никога дори не дръзна да помисли за мястото, на което Родин възнамеряваше да се възкачи ненадейно. Негов единствен стремеж, въпреки че също го смяташе за прекалено смел, беше някой ден да бъде избран за генерал на Обществото, обхващащо целия свят. Лесно можеше да се схване разликата в честолюбивите стремежи на тези две лица. Когато един мъж има превъзходен ум, здрава и жизнена натура, съсредоточава всичките си душевни и физически сили върху една цел, която преследва с упорито постоянство, както Родин, той е целомъдрен и въздържан и доброволно се отказва от всички удоволствия на сърцето и чувствата. Такъв човек почти никога не въстава срещу свещените заповеди на Създателя. Но когато работи в полза на някаква чудовищна и хищна страст, на някакво пъклено божество, той отправя светотатствена молба и иска в замяна на страшната сила унищожаването на всички благородни стремежи, на всички неоценими нравствени преимущества, на всички нежни чувства, с които Бог в своята безкрайна мъдрост и неизчерпателна щедрост бащински е надарил създанието.

* * *

По време на описаната няма сцена Родин не бе забелязал, че пердетата на един от прозорците на третия етаж на срещуположната сграда бяха леко дръпнати. Там можеха да се видят хитрото лице на Роз-Помпон и силеновия лик на Нини-Мулен. А това означаваше, че въпреки провесените носни кърпи, Родин не можа да се скрие от любопитните очи на двамата предводители на шеметния бал.

[1] Според преданието на майката на Сикст V наистина е било предсказано, че синът й ще стане папа и че на младини ще бъде свинар. ↑

III глава
Непредвидено посещение

Въпреки, че Родин се потресе от второто Писмо, дошло от Рим, той не искаше изненадата му да проличи в неговия отговор. Щом привърши със скромната си закуска, взе един лист и бързо написа с шифър и с присъщия му груб и неподправен тон, когато не трябваше да лицемерничи, следното писмо:

„Никак не ме учудва онова, което ми съобщавате. Всичко бях предвидил. Плодовете на нерешителността и малодушието винаги са такива.

Но това е малко. Еретическа Русия изтребва католическа Полша. Рим благославя убийците и проклина жертвите.

Мога да преглътна това.

В замяна Русия обещава и обезпечава на Рим чрез Австрия кървавото смазване на романските патриоти.

И това мога да преглътна.

Четите на добрия кардинал Албани вече не достигат за изтребването на нечестивите либерали. Умориха се от клане.

А това изобщо не мога да го преглътна. Те трябва да продължат.“

Родин тъкмо довърши последните думи и вниманието му беше привлечено от силния глас на Роз-Помпон, която знаеше Беранже наизуст. Тя бе отворила прозореца на Филемон, облегнала се бе на перваза на прозореца и с много приятен и сладостен глас пееше един куплет на безсмъртния поет:

Това е грешка! Не е гняв Господен.

Щом божията ръка света създаде,

Щом помощ дава тя на всички твари,

Другари, вино ще да ни даде.

А ти, любов, си втория създател,

И мъдростта ми ще да се роди чрез теб,

И чашата с преляло вино

Дано разпръсне мислите ни тъжни.

Във всеки Бог дано всели се,

Че на добрите Бог е покровител!

Тази богоугодна кротка песен беше в такова крещящо противоречие със студената жестокост на редовете, които Родин написа, че той настръхна и прехапа устни от ярост, щом чу стиха на истински християнския поет, нанесъл толкова жестоки удари на покварената Църква. Родин си помисли, че гласът ще продължи и със злобно нетърпение изчака малко. Но Роз-Помпон замлъкна, а после запя друга песен — за добрия папа, която тананикаше без думи. Родин не посмя да погледне през прозореца и да види коя е тази досадна певица, сви рамене, взе перото и продължи.

„По-нататък. Трябваше да се насъскат независимите хора на всички царства, да се разпали философствуващата мания из цяла Европа, да се взриви либералството, всички да се вдигнат срещу Рим. За тази цел трябва да се разпространят из цяла Европа следните три постулата:

1. Непростимо е да се поддържа становището, че човек може да спаси душата си в кое да е вероизповедание, стига нравите му да са чисти.

2. Осъдително и безсмислено е да се дава на народите свобода на съвестта.

3. Всеки трябва да изпитва крайно отвращение към свободата на печата.

Трябва да се убеди Слабия човек да обяви тези три постулата за най-православни. Внушете му, че те ще направят добро впечатление на самовластните правителства, на истинските католици и на онези, които потискат простолюдието. Той ще се хване на тази въдица. Щом постулатите се провъзгласят, бурята ще се вдигне. Всеобщо въстание срещу Рим, ужасно разцепление. Кардиналският съвет ще се раздели на три партии — едната ще одобрява, другата ще осъжда, третата ще трепери. Още по-наплашеният Слаб човек, затова, че е оставил Полша да бъде изтребвана, ще отстъпи пред виковете, укорите, заплахите и страшните разцепления, които е предизвикал.

Това би ме зарадвало и то — много.

Тогава за нашия уважаем генерал остава само да разклати съвестта на Слабия човек, да смути ума му и да изплаши душата му.

Казано накратко, трябва да се омотае в интриги, да се разедини съвета му, да се уедини, да се наплаши, да се разпали още повече дивата ярост на добрия Албани, да се събудят ламтежите на Санфедистите[1], да се наситят либералите. Грабеж, насилие, клане като в Цезена, истинско наводнение от карбонарска кръв. Слабият човек ще се покърти. Толкова убийства в негово име! Ще отстъпи, всеки ден съвестта ще го гризе, всяка нощ ще го преследват кошмари, всяка минута ще се подлага на нови мъчения. И най-сетне отказа от разклатения престол ще стане факт и то, може би, много скоро. Засега това е единствената опасност. Оставям всичко на вас.

В случай, че отказът от престола се осъществи, великият изповедник правилно разбира какво имам предвид. Вместо да се повери на генерала управлението на нашето Общество — най-отбраната войска на светото седалище, командуването му ще поема аз. Тогава няма да изпитвам никакъв страх от тази войска. Ето защо. Наемниците и преторианците, които винаги са били бич и ужас за властта, бяха нейни закрилници, стоейки извън нея. Затова бяха силни и опасни.

Какъв беше Климент XIV? Глупец! Той искаше да опозори и да унищожи нашето Общество. Безсмислена грешка. Трябваше да го защитава, да го оправдае и да се обяви за негов генерал. Той ни владееше, той ни приобщаваше към своето седалище и вече нямаше защо да се бои от нашите услуги. Климент XIV умря от колики. Но който добре разбира нещата, го очаква крепко здраве и ако се случи нещо такова, едва ли ще умре от подобна болест.“

Звънливият глас на Роз-Помпон отново екна.

Родин ядосано скочи от стола си. Но йезуитът лесно се подаваше на чудати суеверни мисли и затова се изненада и почти изплаши от странното съвпадение със следните стихове, които не знаеше, защото не бе изучавал Беранже като сламената вдовица на Филемон. Песента се казваше „Добрият папа“:

Какво са царете? Лениви глупаци

Или бандити горди, надути.

Те свойта низост с титли прикриват

И като псета гърлата си гризят.

Аз пък със откупи това им прощавам,

Или в калта им стъпквам главите.

Това е животът.

Смейте се!

Пейте!

И погледнете с гръм как ги целя

Как като Юпитер тук аз

Царувам.

Понадигнат от стола си с изопнат врат и облещени очи, Родин слушаше. В същото време Роз-Помпон, прелитайки като пчела от цвят на цвят, вече тананикаше друга песен — Colibri. Йезуитът се отпусна на мястото си озадачен. Но след кратък размисъл, лицето му се проясни. Странното съвпадение му се стори добро предназначение. Той отново взе перото и първите думи, които написа, показаха, че вярва в силата на съдбата.

„Никога не съм се надявал, че ще постигна такъв успех, както сега. Затова нищо не бива да се занемарява. Всяка догадка изисква двойно по-ревностно отношение. От вчера имам нова идея. За нея трябва да работим с общи усилия. Основах един краен католически вестник «Любов към ближния». Неговата насоченост ще бъде ултрамонтанска, тиранична и антисвободолюбива, затова всички ще мислят, че е орган на Рим. Ще съдействувам да повярват на този слух. Ще предизвикваме ново раздразнение.

Това ме радва.

Ще повдигна въпроса за свободата в преподаването. Крайните либерали ще ни подкрепят. Глупаците, смятат, че сме като всички, но нашите права, нашите преимущества, нашето влияние върху изповедта, нашата подчиненост на Рим ни поставят извън общовалидното право, чрез предимствата, от които се ползуваме. Но те са още по-глупави, защото ни смятат за безсилни, тъй като самите те са безсилни спрямо нас. Провокационни въпроси, бунтовнически викове, нови неприятности за Слабия човек. Капка след капка — вир.

Това би ми доставило голяма радост.

Накратко: целта е отказът от престола. Средството: тревоги и непрестанен тормоз. Чрез наследството на Ренепон ще подкупим изборите. Щом стоката има цена, тя може да бъде продадена.“

Внезапно Родин прекъсна писмото. Стори му се, че до вратата на стаята, водеща към стълбите, се чу шум. Той се ослуша, спря дъха си, но си помисли, че се е излъгал и отново взе перото:

„Аз се наемам с наследството на Ренепон. То е единствената подкрепа на нашите светски планове. Грешките трябва да се поправят. Глупавите ходове на отец д’Егрини, който без малко не провали всичко, трябва да бъдат заменени от преплитане на интересите и възбуждане на страстите. Но той има и много добри качества: познава света, притежава обаяние и проницателност, но все своето си знае. Само че не е дотам велик, че да се смалява съобразно обстоятелствата. Ще се възползувам от добрите му страни — материалът е годен. Навремето си послужих с правата, които ми даде преподобният отец генерал. Ако се наложи, ще съобщя на отец д’Егрини онова, което ми е възложил отец генералът. Досега го оставих да гадае за предназначението на това наследство. Подходът е добър, но не навременен.

Сведенията не бяха точни. Милионите са повече от два. Догадките се оправдаха. Имаме голямо поле за действие. Сега делото около наследството на Ренепон ми принадлежи двойно. Милионите ще бъдат наши, преди да са изтекли три месеца, чрез свободната воля на наследниците. Така трябва да бъде. Защото иначе ще изгубя материалните средства и възможността за успех намалява на половина. Поисках пълна власт. Времето минава и аз действувам така, сякаш съм я получил. За моите планове е крайно необходимо едно сведение. Искам го от вас. Необходимо ми е, разбирате ли?! Голямото влияние на брат ви във виенския двор ще ни помогне. Искам да ми изпратите и най-дребните подробности за положението на Райхщадския дук — Наполеон II на империалистите. Възможно ли е чрез вашия брат да се установи тайна кореспонденция с княза? Съобщете ми бързо, това не търпи отлагане. Настоящето писмо изпращам днес. Утре ще напиша допълнение, което както винаги ще получите чрез Малкия търговец.“

Когато Родин запечата писмото в двоен плик, отново му се стори, че дочува шум отвън. Той пак се ослуша. След кратко мълчание на вратата му се почука няколко пъти. Родин настръхна. Вече близо година идваше в тази къща и сега за пръв път някой чукаше на вратата му. Той бързо скри писмото в джоба на редингота си, отвори старата ракла, набутана под леглото, извади един вързоп книжа, увити в дрипава носна кърпа, прибави към тях двете новополучени писма и отново заключи раклата.

Отвън се почука по-силно и по-нетърпеливо.

Родин взе кошницата на търговката, сложи чадъра си под мишница и доста разтревожен отиде да види кой ще да е този досаден гост. Отвори вратата, а пред очите му се изправи Роз-Помпон — нахалната певица, която много прилично го поздрави и съвсем добродушие попита:

— Наистина ли вие сте господин Родин?

[1] Папа Григорий XVI едва се възкачил на папския престол, когато научи, че в Болоня са въстанали. Първата му работа била да повика на помощ австрийците и да насъска Санфедистите. Кардинал Албани разбил либералите при Ценеза и неговите войници ограбили църквите, обсадили града и изнасилили жените. Във Форли тези чети хладнокръвие избивали множество хора. През 1832 г. Санфедистите излязоха на бял свят с медальони с образите на Моденския дук и на Светия отец, с патенти и с индулгенции. Те даваха следната клетва: «Кълна се, че ще въздигна престола и олтара над безчестните либерали и ще ги изтребя, без да проявявам милост пред виковете на децата и сълзите на старците и жените». Безобразията на тези разбойници надминаха всякакви граници. Римският двор узаконявал беззаконието им и организирал. Санфедистите в доброволни чети, на които давал нови права. «Размирици и размирници в Италия.» Revue des Deux Moudes. 15 ноември 1844. ↑

IV глава
Приятелска услуга

Въпреки тревогата и изненадата си, Родин не трепна. Той забеляза любопитния поглед на момичето, затова затвори вратата и добродушно отговори:

— Кого търсите, дъще?

— Господин Родин — каза Роз-Помпон и втренчи хубавите си сини очи в лицето на Родин.

— Не живее тук — рече той и направи крачка към стълбите. — Не познавам такъв. Потърсете го горе или долу.

— Хубава работа! Я виж ти! Може ли човек така да се шегува в наше време! — възкликна Роз-Помпон и повдигна рамене. — Да не би да си мислите, че не зная, че вие сте господин Родин.

— Аз се казвам Карломан — каза секретарят. — Мога ли да помогна с нещо? Какво обичате?

— Не можете — отвърна гордо Роз-Помпон и добави през смях: — Да не би да имате тайни любовници, та си сменяте името? Може би се страхувате, че майка ви ще залови?

— Вижте, скъпа дъще — усмихна се бащински йезуитът, — правилно казвате, аз съм господин Родин. Един добродушен старец, който обича децата. Веселите деца… Затова приемам шегата ви, но сега ме пуснете да си тръгна, защото нямам време — и отново се насочи към стълбите.

— Господин Родин — каза Роз-Помпон тържествено, — трябва да ви съобщя някои много важни неща и да ви поискам съвет за нещо, което пряко ме засяга.

— Гледай ти! Нямате ли си друга работа, та сте дошла тук.

— Че аз тук живея, господин Родин — отвърна хитро Роз-Помпон, наблягайки на името.

— Тук ли? Виж ти, не знаех, че имам толкова хубава съседка.

— Да, живея тук от шест месеца насам.

— Така ли? На кой етаж?

— На третия в отсрещната сграда, господине.

— Вие ли пяхте толкова хубаво преди малко?

— Аз, господин Родин.

— Песента ви ми достави истинско удоволствие.

— Много сте мил, господине.

— Живеете тук с родителите си, нали?

— Да, господин Родин — отвърна Роз-Помпон и свенливо сведе поглед. — Живея само с дядо Филемон и с баба Вакханалната царица.

До този момент Родин беше много разтревожен, защото не знаеше откъде Роз-Помпон е научила истинското му име. Но щом чу, че тук живее Вакханалната царица, тревогите му около появяването на Роз-Помпон се възнаградиха. Той непременно трябваше да разбере къде живее любовницата на Голчо и сестрата на Гърбавото. Онова Гърбаво, което му се стори много опасно след разговора с настоятелката на манастира и след намесата му в плановете за бягството на госпожица Кардовил. Освен това Родин се надяваше с хитрост да измъкне от момичето името на лицето, което му бе казало, че господин Карломан всъщност се казва Родин. Щом чу името на Вакханалната царица, Родин сключи ръце и се направи на крайно изненадан и заинтригувал.

— Ах, скъпа дъще, моля ви не се шегувайте. Дали не става дума за едно младо момиче с този прякор, което има гърбава сестра.

— Да, господине — отвърна Роз-Помпон, — това е прякорът й. Тя се казва Цефиза Соливо и е моя приятелка.

— Ваша приятелка ли? — замисли се Родин.

— Да, господине, много близка моя приятелка.

— Обичате ли я?

— Като сестра. Горкичката! Правя за нея каквото мога, но не съм в състояние… Но как така един уважаван човек на вашите години познава Вакханалната царица? Ха-ха, значи ето защо си измисляте фалшиви имена…

— Дъще, чувството ми за хумор се изчерпа — отвърна толкова нажалено Родин, че Роз-Помпон се разкая за шегата си.

— Но откъде познавате Цефиза? — попита тя.

— Не я познавам, но зная един добър младеж, който я обича до лудост!

— Да не е Жак Ренепон.

— Или Голчо, който сега се намира в затвора заради дългове — каза Родин и въздъхна. — Вчера го видях.

— Вчера ли го видяхте? Какво съвпадение! — извика Роз-Помпон и плесна с ръце. — Тогава елате бързо да разкажете на Цефиза за него. Тя е толкова разтревожена…

— На драго сърце бих й разказал добри новини за това чудесно момче, което обичам, въпреки всичките му лудории. Та кой ли не върши такива неща — добави Родин добронамерено.

— Наистина ли? — каза Роз-Помпон и разкърши снага, сякаш още се намираше на бала.

— Нещо повече — продължи Родин, — обичам го именно заради лудориите му. Защото, кой каквото ще да казва, скъпа дъще, но аз мисля, че той има добро сърце, добра душа и още много добри качества, иначе не би пилял парите си за чужди хора.

— Виждам, че сте благороден човек — каза Роз-Помпон, очарована от мъдростите на Родин. — Но защо не искате да дойдете при Цефиза и да й разкажете за Жак?

— Какъв смисъл има да й разказвам онова, което знае? Жак е в затвора. На мен ми се искаше да измъкна нещастното момче от това ужасно положение…

— Ах, господине, направете го, измъкнете Жак от затвора — извика Роз-Помпон. — Тогава и аз, и Цефиза ще ви прегърнем.

— Не е кой знае какво, детето ми — усмихна се Родин, — бъдете спокойна, няма да искам награда за дребната услуга, която бих могъл да направя.

— Смятате ли, че ще можете да измъкнете Жак от затвора?

Родин поклати глава, намръщи се и тъжно рече:

— Надявам се, но сега… Как да ви кажа… Всичко се променя…

— Защо? — изненада се Роз-Помпон.

— Вие се пошегувахте доста неприятно като ме нарекохте Родин, макар това да ви забавляваше, скъпа дъще. Разбирам, че друг ви е накарал да го извършите. Друг ви е казал: „Кажете на господин Карломан, че се казва Родин, хубавичко ще се повеселим…“

— Разбира се, че идеята да ви нарека Родин не е моя. Човек не може сам да си измисли такова име — отвърна Роз-Помпон.

— А в същото време, тази личност, без да предполага, много навреди с лукавите си шеги на нещастния Жак Ренепон.

— Боже мой, само защото ви нарекох Родин вместо господин Карломан? — възкликна Роз-Помпон, много разочарована и разкаяна за шегата, която си направи под влиянието на Нини-Мулен. — Но каква връзка има това, господине? — продължи момичето. — Каква връзка има шегата с доброто, което искате да направите на Жак?

— Нямам право да ви кажа, дъще. Наистина, много ми е мъчно, че на горкия Жак не му провървя. Честна дума, много ми е мъчно, но трябва да ме пуснете да си вървя.

— Моля ви, господине, чуйте ме. Ако ви кажа името на онзи, който ме накара да ви наричам господин Родин, ще се постараете ли да измъкнете Жак от затвора?

— Не искам да научавам чужди тайни, дъще. В цялата тази история вие сте станала играчка в ръцете на много опасни хора. Бога ми, въпреки че ви съчувствувам, не искам да си създавам неприятели. Боже опази! Аз съм скромен човек.

Роз-Помпон нищо не разбираше, но се напрягаше да вникне в опасенията на Родин и след кратък размисъл каза:

— Господине, всичко това е твърде сложно за мен. Честно казано, нищо не разбирам. Само зная, че ще ми бъде много мъчно, ако с шегата си съм причинила зло на един добър човек. Затова ще ви кажа истината такава, каквато е. Може би ще има полза от моята откровеност.

— Откровеността често прави светли и най-тъмните неща — важно рече Родин.

— Както и да е — отвърна Роз-Помпон. — Тежко му и горко на Нини-Мулен. Защо ме кара да говоря глупости, които могат да навредят на клетия Жак? Ето какво стана, господине. Нини-Мулен е голям присмехулник. Преди малко ви видя на улицата, а портиерката му каза, че името ви е Карломан. Тогава той ме накара да си направя шега, да дойда при вас и да ви нарека господин Родин, защото това много ще ви обиди. Обещах да не ви казвам името му, но щом това ще навреди на Жак, да се сърди на себе си. Ще ви го кажа.

Родин не можа да прикрие изненадата си при името на Нини-Мулен. Този драскач, когото бе направил редактор на „Любов към ближния“, не беше опасен човек. Но когато си пийнеше, ставаше ужасно бъбрив и толкова откровен, че можеше да попречи на плановете му за Голчо, които смяташе да осъществи чрез Вакханалната царица. Затова йезуитът реши да вземе мерки и да отстрани тази пречка.

— Значи, дъще, някой си Демулен ви е накарал да си направите тази шега с мен, така ли?

— Не Демулен, а Дюмулен. Пише за разни духовни вестници и защитава набожните за пари, защото ако Нини-Мулен е светец то негов покровител е дяволът, както сам казва.

— Тази господин явно е голям шегобиец.

— О, той е много добър човек.

— Почакай, почакай — подхвана Родин като се правеше, че уж си спомня нещо, — това не е ли един между тридесет и пет и четиридесет годишен човек, пълен, с червендалесто лице?

— Лицето му е пурпурно като чаша с червено вино — каза Роз-Помпон. — А пък носът му е пъпчив като малина.

— Същият е. Господин Дюмулен. В такъв случай съм напълно спокоен, скъпа дъще. Шегата ви не ме тревожи повече. Да, този човек е много добър, но прекалено обича удоволствията.

— Сега ще се опитате ли да помогнете на Жак, господине? Нали глупавата шега на Нини-Мулен няма да ви попречи?

— Надявам се.

— Нали не бива да казвам на Нини-Мулен, че ви съобщих кой ме накара да ви нарека господин Родин?

— Защо не? Винаги трябва да казваме истината.

— Но, господине, Нини-Мулен много строго ми забрани да ви казвам кой е измислил тази шега.

— Имахте основателна причина да ми съобщите името му. Защо да не му го кажете? В края на краищата решете сама… Постъпете както сметнете за добре.

— А мога ли да кажа на Цефиза за добрите ви намерения относно Жак?

— Откровеността си е откровеност, дъще. Никога не е страшно да се каже истината…

— Горката Цефиза много ще се зарадва! — съживи се Роз-Помпон. — Тъкмо навреме ще й дойде…

— Но не бива да мислите, че всичко е уредено. Не мога със сигурност да ви обещая, че ще освободя доброто момче от затвора. Казах, че ще се опитам. Но тъй като смятам, че вашата приятелка е в много тежко положение след арестуването на Жак, мога категорично да ви обещая една малка помощ, която тя ще получи още днес, та да преодолее трудностите на първо време. И ако е разумна… Ако е разумна, ще видим по-нататък…

— Ах, господине, да знаете колко е навременна тази помощ за горката Цефиза. Сякаш вие сте нейния ангел-хранител. Честна дума, казвайте се, ако щете Родин, ако щете Карломан, но мога да се закълна, че вие сте чудесен…

— Хайде-хайде, прекалявате, дъще — прекъсна я Родин. — Кажете един добър старец и толкова. Но не ви ли се струва, че светът е толкова малък и нещата са странно свързани помежду си като вериги. Когато на вратата ми се почука, честно ви казвам, много се ядосах. Но кой би допуснал, че една моя съседка под предлог да си направи неприятна шега, ще ми посочи пътя за едно благодеяние? Идете да успокоите приятелката си. До довечера ще получи помощта. Кажете й да вярва и да се надява. Слава Богу, още има добри хора на този свят.

— Ах, господине, вие сте истинско доказателство за това.

— Какво да се прави. Обяснението е просто: възрастните са доволни, когато виждат, че младите са щастливи.

Родин изрече тези думи толкова добронамерено, че Роз-Помпон се просълзи и каза трогната:

— Слушайте, господине, и Цефиза, и аз сме сираци. Наистина, съществуват и много по-добри хора от нас. Но смея да ви уверя, че ние имаме добри сърца. Ако някога се разболеете, повикайте ни. Дори сестрите ви, колкото и да са благородни, няма да се погрижат по-добре от нас. Това е всичко, което можем да ви предложим. А аз ще накарам Филемон да скочи в огъня заради вас. Давам ви честната си дума. Сигурна съм, че и Цефиза ще убеди Жак да рискува живота си за вас.

— Както виждате, дъще, бях прав, когато ви казах, че лудите глави имат добри сърца. Довиждане.

След тези думи Родин вдигна кошницата и чадъра си и се накани да слезе по стълбите.

— Позволете ми аз да нося кошницата, ще ви пречи, докато слизате — рече Роз-Помпон и я измъкна от ръцете му, въпреки съпротивата, а после добави. — Облегнете се на рамото ми. Стълбището е толкова тъмно, че може да се препънете.

— На драго сърце, дъще, не съм съвсем здрав — и като се облегна на Роз-Помпон, Родин слезе по стълбите и премина двора.

— Виждате ли горе, на третия етаж тлъстия човек, който се е подпрял на перваза? — каза неочаквано Роз-Помпон. — Това е Нини-Мулен. Познавате ли го? Това същият човек ли е?

— Той е — отвърна Родин, повдигна глава и много любезно се поклони на Жак Дюмулен, който се стресна и веднага се махна от прозореца. — Клетият човечец, сигурно се страхува от мен след шегата си — рече усмихнато той. — Ала няма защо… — и йезуитът прехапа зловещо устните си, без момичето да го забележи. — Вече нямам нужда от вашата помощ, скъпа. Качете се при приятелката си и й съобщете добрите новини.

— Да, господине, веднага отивам. Горя от нетърпение да й кажа колко добър човек сте — и Роз-Помпон се спусна към стълбите.

— А кошницата? Къде я понесохте? — провикна се Родин.

— Ах, наистина. Извинете, господине. Ето я. Горката Цефиза, колко благодарна ще ви бъде! Довиждане, господине — и хубавото личице на Роз-Помпон се изгуби по криволичещото стълбище.

Родин излезе от тунела.

— Ето ви кошницата, скъпа госпожа — каза той, като се спря на входа на дюкяна. — Много ви благодаря за услугата…

— Няма за какво, уважаеми господине, тук всичко е на ваше разположение. Вкусна ли беше ряпата?

— Много сочна и много вкусна.

— Радвам се. Ще дойдете ли скоро?

— Надявам се… Но моля ви, кажете ми, има ли наблизо пощенски клон?

— Като завиете по улицата, третата къща от лявата страна. При архиваря.

— Много ви благодаря.

— Сигурно искате да изпратите любовно писмо — каза баба Арсен, явно развеселена от разговора с Роз-Помпон и Нини-Мулен.

— Ах-ах-ах! Какво говорите, скъпа госпожо — засмя се Родин. След това внезапно се намръщи, поклони се ниско на търговката и каза:

— Моите почитания, ваш покорен слуга — и излезе на улицата.

А сега ще отведем читателя в лудницата на доктор Баление, където беше затворена госпожица Кардовил.

V глава
Съветите

След нощното посещение на Агрикол и Дагоберт в лудницата на доктор Баление, Адриана бе поставена под още по-строг режим. Войникът се нарани тежко, но благодарение на безстрашната преданост на Агрикол и смелата помощ на Сърдитко, бе успял да стигне до малката вратичка на манастирската градина и заедно с младия ковач да избяга през външната врата.

Минаваше четири часа. От вчерашния ден бяха преместили Адриана в друга стая на втория етаж на лудницата. Прозорецът й беше с решетки и кепенци, през които едва влизаше светлина. След разговора си с Гърбавото, клетата Адриана всеки ден очакваше да бъде измъкната оттук с посредничеството на приятелите си, но много се безпокоеше и за участта на Агрикол и Дагоберт. Тъй като не знаеше как завърши борбата от предишната нощ между освободителите й и служителите на лудницата и манастира, тя можеше да попита само чиниите си, но те бяха неми и глухи. Последните събития още повече засилиха омразата й към княгиня Сен-Дизие, отец д’Егрини и техните оръдия. Но по бледото й лице, по красивите й премрежни очи личеше, че наскоро е изпитала нови горчивки. Седеше пред малка масичка, подпряла чело на ръката си, с разпуснати коси и прелистваше някаква книга.

Неочаквано вратата се отвори и влезе господин Баление. Докторът, който беше мирски член на Обществото и безпрекословно се подчиняваше на заповедите му, знаеше само част от тайните на отец д’Егрини и княгиня Сен-Дизие. Той не предполагаше целта, поради която бе затворена госпожица Кардовил. Не бе уведомен и за ненадейната промяна в положението на отец д’Егрини и Родин след като стана известно завещанието на Марий Ренепон. Вечерта докторът получи заповед от отец д’Егрини (тогава подчинен на Родин), още повече да ограничи госпожица Кардовил, да я държи строго и да я принуди, по-нататък ще видим с какви средства, да се откаже от замислените гонения на преследвачите си.

Щом видя доктора, госпожица Кардовил не можа да скрие отвращението и презрението си към този човек. А господин Баление, усмихнат и любезен както винаги, се приближи към Адриана съвсем спокойно и доверчиво. Спря се на няколко крачки, за да разгледа по-добре лицето й. Онова, което видя като че ли го задоволи и той рече:

— Както виждам злощастните произшествия от завчерашната нощ нямат ужасните последствия, които очаквах… Забелязвам подобрение, цветът на лицето ви се е възвърнал, изглеждате спокойна. Очите ви са малко възпалени, но са изгубили онзи блясък. Бързо се оправяте! Но лечението ви ще се удължи, защото онази случка неочаквано ви разстрои. Ала благодарение на нашите грижи надявам се, това няма да продължи дълго.

Колкото и да бе свикнала с наглостта му, госпожица Кардовил не можа да се сдържи и му каза с горчива, презрителна усмивка:

— Какъв безсрамен дълг изпълнявате, господине! Колко сте безочлив в постоянството, с което искате да се покажете достоен за парите, които ви плащат!… Никога не сваляте маската си: от устата ви непрекъснато се сипе лукавство и лъжа. Ако тази срамна комедия ви уморява толкова, колкото отвращава и отблъсква мен, вярвайте ми, сигурно ще ви плащат повече.

— Уви! — каза тъжно докторът. — Продължавате да си мислите, че не сте имала нужда от моите грижи и че аз играя комедия, когато ви говоря за окаяното състояние, в което се намирахте. Затова бях принуден да ви доведа тук без ваше знание. Но като се изключи този незначителен признак на бунтовно умопомрачение, здравето ви значително се е подобрило. Вървите към пълно излекуване. По-нататък превъзходното ви сърце ще ме оправдае за постъпката ми и един ден ще имате съвсем справедливо мнение за мен.

— Вярвам ви, господине. Да, вярвам, че наближава денят на справедливостта — каза Адриана, наблягайки на последната дума.

— Пак тези непрекъснати подозрения — каза докторът със съжаление. — Хайде, бъдете по-умна. Стига вече с тези детинщини.

— Да не би да искате да се откажа от правосъдието, от удовлетворението за себе си и от наказанието за вас и за съобщниците ви?! Никога, господине! Никога няма да се откажа!

— Добре — рече докторът и повдигна рамене, — ала мислете за това, щом излезете навън. Вие сте най-очарователния ми враг. Но тогава, слава богу, ще трябва да мислите за много други неща.

— Вие великодушно забравяте злото, което причинявате. Но аз, господине, имам добра памет.

— Да поговорим сериозно. Наистина ли смятате да се обърнете към правосъдието? — загрижено попита Баление.

— Да, господине, и както знаете, щом искам нещо, аз винаги го правя.

— Моля ви, заклевам ви, не се поддавайте на тези мисли — разпали се докторът. — Направете ми тази услуга, тя е във ваш интерес…

— Господине, струва ми се, че вземате вашите интереси за мои…

— Ще видим дали ще имате дързостта да тласнете в отчаяние две благородни и великодушни сърца — рече докторът, сякаш беше напълно уверен, че ще успее да разбуди госпожица Кардовил.

— Само две ли? Направо кажете три: вие господине, леля ми и абат д’Егрини. Това са великодушните сърца, към които ме карате да проявя милост…

— Не, госпожице, не става дума нито за леля ви, нито за абат д’Егрини.

— А за кого става дума? — изненада се госпожица Кардовил.

— За двама нещастници, изпратени без съмнение от онези, които наричате ваши приятели и които се вмъкнаха завчера през нощта в близкия манастир, а оттам влязоха в нашата градина. Гърмежите на пушките, които чухте, бяха насочени към тях.

— Предполагах… И никой не иска да ми каже дали са ранени! — каза Адриана и отново изпита болка.

— Единият е ранен, но не много тежко, защото успя да избяга от ръцете на преследвачите си.

— Слава богу! — зарадва се госпожица Кардовил и набожно сключи ръце.

— Хубаво е, че се радвате. Но защо тогава искате да изпратите правосъдието по дирите им? Странен начин за благодарност към тяхната преданост.

— Какво говорите, господине? — недоумяваше Адриана.

— Ако са ги арестували — продължи Баление, без да й обръща внимание, — тъй като са влезли нощем в чужда къща, ще ги осъдят на доживотен затвор…

— Боже мой, заради мен!

— Не само ще бъдат осъдени заради вас, но и нещо по-лошо, ще бъдат осъдени от вас.

— Как така от мен?

— Естествено, ако изпълните отмъстителните си планове срещу леля ви и отец д’Егрини (не споменавам себе си, защото аз съм чист) и ако действително се обърнете към правосъдието затова, че са ви затворили в тази къща.

— Не ви разбирам, господине — разтревожи се още повече Адриана.

— Вие сте истинско дете — убедително каза йезуитът. — Да не мислите, че щом правосъдието се заеме с едно дело, ще може да спре хода му където ви се иска и когато ви се иска? Излизайки оттук, вие ще подадете жалба срещу леля си и срещу мен, нали така? И какво ще стане тогава? Правосъдието ще проучва, ще разследва, ще извика свидетели и ще изясни нещата до тънкост. И какво ще излезе от това? Настоятелката на манастира няма интерес да разкрива нощния набег, за да не се вдига шум. Аз също не искам да го разгласявам, но той неизбежно ще излезе наяве. И понеже става дума за много тежко престъпление, което подлежи на позорно наказание, правосъдието ще започне да издирва по свой път онези нещастници. И ако ги арестуват, дори да са уверени в правотата на постъпката им, кой ще бъде причина за това? Пак вие и вашата жалба срещу нас.

— Но, господине, това ще бъде ужасно. Невъзможно е.

— Напълно е възможно — отвърна Баление. — И докато аз и настоятелката на манастира, въпреки правото си да се оплачем, се опитваме да потулим тази работа, вие, за която онези нещастници рискуваха да си навлекат доживотен затвор, искате да ги предадете на правосъдието.

Макар госпожица Кардовил да не се поддаваше напълно на клопките на йезуита, тя се досещаше, че положението на Дагоберт и сина му напълно зависи от нейната постъпка и от желанието й да поиска законно удовлетворение от правосъдието.

И наистина, Родин, чиито наставления докторът следваше несъзнателно, беше достатъчно хитър, за да го накара да предупреди госпожицата: „Ако се опитате да повдигнете следствие срещу нас, ще предадем Дагоберт и сина му на правосъдието.“ Същата цел можеше да се постигне, ако Адриана се заплаши, че участта на двамата й защитници зависи от самата нея. Без да познава законите, госпожица Кардовил имаше достатъчно здрав разум, за да прецени, че Дагоберт и Агрикол наистина могат да се изложат на опасност заради среднощния си взлом и да изпаднат в беда. Но като си помисли какво е препатила в тази къща и колко несправедливи горчилки е преглътнала, Адриана почувствува, че ще направи непосилна жертва, ако се откаже от огромното удоволствие да разбули и извади наяве гнусните машинации.

Доктор Баление тайно я наблюдаваше, смятайки, че тя вече се е оплела в мрежите му и бе напълно уверен, че ще разбере причината за мълчанието и двоумението й.

— Но, господине — поде тя със смущение, — да предположим, че съм склонна по някаква причина да се откажа от оплакването си срещу вас и да забравя злото, което ми причинихте. Тогава кога ще изляза оттук?

— Не мога да ви кажа, защото не зная кога ще се излекувате напълно — кротко рече докторът. — Сега имате подобрение, но…

— Отново същата безсрамна и глупава комедия! — прекъсна с негодувание доктора госпожица Кардбвил. — Питам ви, дори ако трябва ще ви помоля да ми кажете докога ще ме държите затворена в тази отвратителна къща. Надявам се, че някой ден все пак ще изляза.

— Разбира се, и аз се надявам — отвърна лукаво йезуитът. — Но не зная кога. При това съм длъжен искрено да ви съобщя, че са взети всички предпазни мерки, за да не се повтарят повече подобни опити за отвличане. Намирате се под зорко наблюдение, за да нямате никакви връзки с външни хора. Всичко това е във ваша полза. Нищо не бива да смущава покоя ви.

— Което ще рече, господине — настръхна Адриана, — че в сравнение с онова, което ме очаква, изминалите дни могат да се нарекат свободни, нали?

— Преди всичко трябва да се грижим за вашето здраве — отговори съчувствено докторът.

Госпожица Кардовил почувствува безсилието на протеста и отчаянието си, въздъхна тежко и захлупи лице. В този момент отвън се разнесе шум от бързи крачки. Вратата се отвори и влезе една от пазачките на лудницата.

— Господине — каза тя уплашено на доктора, — долу има двама души, които искат веднага да се видят с вас и с госпожицата.

Адриана повдигна глава, очите й бяха мокри от сълзи.

— Кои са тези господа? — изненада се докторът.

— Единият от тях ми каза, че е чиновник, дошъл във връзка със съдебно дело, отнасящо се до госпожица Кардовил.

— Съдебен чиновник? — извика йезуитът, не успя да скрие почудата и тревогата си и се изчерви.

— Слава богу! — възкликна Адриана и в очите й светна надежда. — Приятелите ми са съобщили навреме. Часът на правосъдието настана!

— Кажете на господата да влязат — каза докторът след кратък размисъл. След това с още по-развълнуван вид се приближи навъсено и почти заплашително до Адриана и в разрез с предишната си лицемерна любезност тихичко й изсъска: — Пазете се, госпожице! Рано е да тържествувате!

— Вече не ме е страх от вас! — отвърна госпожица Кардовил с развеселен вид. — Сигурно господин Монброн се е върнал в Париж, съобщили са му и той е довел съдебния чиновник, за да ме освободи! — и тя добави с горчива усмивка: — Съжалявам ви, господине, и вас и вашите съобщници.

— Госпожице — извика Баление, тъй като не можеше повече да потискат растящата си тревога, — повтарям ви, пазете се! Помислете за онова, което ви казах преди малко. Вашата жалба ще стане причина да се разкрият събитията през онази нощ. Внимавайте, в ръцете ви е съдбата и честта на войника и сина му. Помислете за това, иначе ги очаква доживотен затвор.

— Стига господине, не съм чак толкова глупава, че да ви повярвам. Вие просто ме заплашвате. Проявете поне малко доблест и кажете направо, че ако аз се оплача на съдебния чиновник, вие веднага ще разкажете за войника и сина му.

— Повтарям ви, че ако се оплачете, с тези хора е свършено — отвърна двусмислено йезуитът.

Госпожица Кардовил като че ли се разколеба от постоянните му заплахи:

— Е добре, господине, да не смятате, че ако чиновникът започне да ме разпитва, аз ще го излъжа?

— Ще кажете… истината — рече забързано докторът с надеждата, че ще постигне целта си. — Ще обясните, че преди няколко дни сте била в много тежко психическо състояние и е било във ваш интерес да ви доведат тук без ваше знание, но днес вече се чувствате значително по-добре и признавате ползата от взетата мярка. Аз ще потвърдя думите ви, защото преди всичко те са истина.

— Никога! — извика госпожица Кардовил. — Никога няма да стана съучастник в тази позорна лъжа, никога няма да стигна дотам, че с измама да оправдавам гнусните ви постъпки, от които толкова си изпатих.

— Ето и съдебният чиновник — каза Баление като чу стъпки зад вратата. — Внимавайте…

И наистина, вратата се отвори и на прага застана Родин, заедно с един човек, облечен в черни дрехи с представително и строго лице.

Докторът беше смаян.

Според плановете си и по твърде благоразумни и добре пресметнати причини Родин не предизвести отец д’Егрини и доктора за ненадейното посещение, което смяташе да направи в лудницата заедно с един съдебен чиновник. Точно обратното, вечерта той заповяда на господи Баление да засили контрола над госпожица Кардовил.

Затова представителният вид на съдебния служител крайно го разтревожи, но изненадата му беше двойна, когато видя и смирения, безличен секретар на отец д’Егрини.

Още от вратата облеченият както винаги в мръсни дрехи Родин посочи с уважение и състрадание госпожица Кардовил на съдебния чиновник. Докато, прехласнат от изключителната й красота, той я разглеждаше с почуда и състрадание, йезуитът скромно отстъпи няколко крачки назад.

Потресеният доктор Баление с надеждата, че ще бъде разбран, правеше знаци на Родин, искайки да узнае причината за идването на чиновника. Но какво беше неговото недоумение, когато Родин се направи, че не го познава и нищо не разбира от многозначителните му погледи, а само го изгледа с лицемерно учудване. Докторът се изнерви, започна да ръкомаха. Тогава Родин се приближи до него, изопна кривия си врат и каза:

— Какво обичате, господин докторе?

Тези думи окончателно сразиха Баление и нарушиха възцарилата се от известно време тишина. Чиновникът се обърна, а Родин добави с невъзмутимо спокойствие:

— Откакто сме влезли тук, господин докторът ми прави най-различни знаци. Струва ми се, че иска да ми каже нещо изключително важно. Аз нямам никакви тайни, затова го моля да говори на глас.

Родин каза всичко това затрогващо, с леден поглед, но на доктор Баление му трябваше доста време да се окопити от изненадата си и да отговори. Чиновникът също се изненада от продължителното мълчание на Баление и го изгледа много строго.

Не по-малко смаяна беше и госпожица Кардовил, която се надяваше, че ще види своя приятел Монброн.

VI глава
Обвинителят

Скоро доктор Баление си възвърна хладнокръвието и каза на своя събрат:

— Направих опит да се разбера с вас със знаци, защото от една страна не исках да нарушавам мълчанието, което този господин (и той посочи с поглед чиновника) пазеше, а от друга страна ми се щеше да изразя изненадата си от това посещение, с което не знаех, че ще бъда удостоен.

— Ще кажа причината за мълчанието си на госпожицата и ще я помоля да ме извини — отвърна чиновникът и се поклони ниско на Адриана. — Госпожице, преди малко по ваш адрес бе направено толкова тежко заявление, че като ви видях, не можах да се сдържа да не ви погледам малко и да помисля. Помъчих се да разбера по лицето и по вида ви, дали онова, което ми съобщиха с основателно и имам причини да вярвам, че наистина обвинението е основателно.

— Мога ли да ви попитам, господине — каза докторът много учтиво, но не и смело, — с кого имам честта да разговарям?

— Следовател съм, господине. Дойдох да разследвам обстоятелствата около едно обвинение…

— Имайте добрината да ми обясните — помоли с поклон докторът.

— Господине — започна чиновникът — аз съм господин дьо Жернанд, един почти петдесетгодишен човек с изключително чувство за справедливост, който умее да съчетава строгите си служебни задължения с искреното си благородство. Обвиняват ви, че сте извършил непростима грешка, за да не кажа нещо по-обидно… Колкото до характеристиката на грешката, тъй като вие сте едно от светилата на науката, предпочитам да вярвам, че просто сте се излъгал при поставянето на диагнозата, вместо да подозирам, че сте забравили всичко свято при изпълнението на дълга си…

— Когато ми обясните по-подробно — отвърна гордо йезуитът, — ще мога лесно да ви докажа, че моята научна съвест, както и съвестта ми на честен човек не могат да бъдат подлагани на обвинения.

— Госпожице — обърна се господин дьо Жернанд към Адриана, — вярно ли е, че са ви довели тук без ваше знание?

— Господине — възпротиви се Баление, — позволете ми да ви обърна внимание, че поставяте въпроса в обидна за мен форма.

— Господине, имам честта да говоря с госпожицата — отвърна строго дьо Жернанд — и не смятам, че имате право да ми държите сметка за начина, по който ще задавам въпросите си.

Адриана се канеше да отговори положително на въпроса на следователя, когато един красноречив поглед от страна на доктор Баление й припомни, че може да изложи на опасност Дагоберт и сина му. Тя потисна ниското и грубо чувство за отмъщение, но справедливото негодувание срещу гнусното лицемерие напираше в нея и в желанието си да успокои нещата каза на следователя кротко и достолепно:

— Позволете ми, господине, аз да ви попитам нещо.

— Кажете, госпожице.

— Ще приемете ли като формално заявление моя отговор на въпроса ви?

— Дойдох тук, за да установя истината преди всичко. Никакви съображения не бива да ви карат да я криете.

— Добре, но да предположим, че имам основателни причини да се оплача и ги изложа с цел да бъда освободена от тази къща. След това ще ми бъде ли разрешено да прекратя следствието в резултат на моето заявление.

— Разбира се, госпожице, вие имате право да се откажете от каквото и да било разследване. Но правосъдието само ще се нагърби с вашето дело от името на обществото, ако то е било ощетено във ваше лице.

— Забранено ли ми е да простя? Ако отвърна с презрение на злото, което са ми сторили, това няма ли да бъде достатъчно отмъщение?

— Вие можете да простите и да забравите. Но пак ви повтарям, че обществото не може да се покаже снизходително като вас, ако сте станала жертва на престъпни машинации. По всичко личи, че това ще се окаже факт. Начинът, по който се изразявате, благородните ви чувства, спокойното ви и достойно поведение, всичко ме кара да вярвам, че не са ме излъгали.

— Надявам се, господине — каза доктор Баление съвсем хладнокръвно, — че поне ще ми съобщите заявлението, което е направено.

— Увериха ме — отговори следователят строго, — че госпожица Кардовил е била доведена тук чрез измама…

— Чрез измама ли?

— Да, господине.

— Така е, госпожицата е доведена тук чрез измама — отговори докторът след кратко мълчание.

— Значи сте съгласен с това? — попита дьо Жернанд.

— Разбира се, господине, признавам, че прибягнах към едно средство, което за нещастие, човек е принуден да използува тогава, когато хората, нуждаещи се от неговите грижи, не съзнават лошото си състояние…

— На мен ми казаха, че госпожица Кардовил никога не е имала нужда от вашите грижи — отговори чиновникът.

— Това е въпрос на съдебната медицина, господине. Той не може да бъде решен само от правосъдието. Трябва да се разгледа и обсъди от няколко страни — каза напълно успокоен господин Баление.

— Да, господине, този въпрос наистина ще се обсъжда много сериозно, защото ви обвиняват, че сте затворили госпожица Кардовил без всякаква необходимост.

— В такъв случай с какво намерение съм извършил това? — попита иронично Баление и сви рамене. — Според вас каква полза имам от подобна мерзост, след като честното ми име не е достатъчно да свали от мен това отвратително и безсмислено обвинение?

— Вие сте постъпили така с намерение да подпомогнете осъществяването на един заговор срещу госпожица Кардовил, целящ да я лиши от голяма парична сума.

— Кой се е осмелил да ми отправя такива клеветнически обвинения? — възнегодува доктор Баление? — Кой си е позволил да обвини един почтен и, смея да твърдя, уважаван във всяко отношение човек в съучастничество в подобна безчестна история?

— Аз… Аз… — каза студено Родин.

— Вие!? — извика докторът, направи няколко крачки назад и замря като вцепенен.

— Да, този господин е събрал достатъчно доказателства и тази сутрин ме помоли да разследвам делото на госпожица Кардовил — каза следователят и се отдръпна, за да покаже на Адриана нейния защитник.

До този момент в разговора името на Родин не беше произнесено. Госпожица Кардовил често бе чувала да се говорят не особено приятни неща за секретаря на отец д’Егрини, но тъй като никога не го бе виждала, не знаеше, че именно той е нейният спасител. Затова тя го погледна с любопитство, съчувствие, почуда и признателност. Ако преди няколко дни Адриана бе зърнала мъртвешки бледото му лице, отвратителната му грозота и просяшките му дрехи, вероятно щеше да изпита крайна погнуса. Но сега тя си спомни, че и Гърбавото беше бедно, хилаво, грозно и дрипаво момиче, но въпреки отблъскващата си външност бе надарено с много благородно сърце. Този спомен бе в полза на йезуита. Госпожица Кардовил пренебрегна външните му недостатъци и се подчини на мислите, че този стар, беден човек е дошъл да й помогне.

Въпреки лукавството, наглото си лицемерие и присъствието на духа, което запазваше, доктор Баление не можа да скрие възмущението си от предателството на Родин. Полудяваше при мисълта, че още на другия ден след затварянето на Адриана в тази къща, безпрекословният тон на Родин не му позволи да се поддаде на колебанията, които му внушаваше отчаяното състрадание към нещастното момиче, заставено да се съмнява в здравия си разсъдък. И същият този жесток Родин със сатанинска душа, преданият секретар на отец д’Егрини бе издал доктора и бе довел тук чиновника, за да способствува освобождаването на Адриана. А едва снощи отец д’Егрини бе заповядал надзорът да се удвои.

Баление се убеди, че Родин по най-отвратителен начин предава отец д’Егрини и че приятелите на госпожица Кардовил са развратили и подкупили окаяния секретар. И затова, разярен и възмутен от чудовищното предателство, той изкрещя, давейки се от гняв.

— Вие ли, господине… Вие ли имате наглостта да ме обвинявате? Вие, който преди няколко дни… — но след това се досети, че ако обвини Родин в съучастничество, все едно обвинява себе си, направи се на крайно развълнуван и продължи жалостиво: — Ах, господине, никога не бих повярвал, че сте способен на такова гнусно клеветничество. Какъв срам!

— А кой друг би могъл да знае по-добре от мен подробностите около това безобразие? — отвърна троснато Родин. — Разбрах, но за съжаление много късно, на какви машинации е подложена госпожица Кардовил. И други станаха тяхна жертва. В такъв случай какъв е моят дълг на честен човек? Да съобщя на господин следователя, да му докажа справедливостта на подозренията си и да го доведа тук. Така и сторих.

— Господин следовател — каза Баление, — значи този човек обвинява не само мен. Той се осмелява да обвини и…

— Обвинявам господин д’Егрини! — прекъсна решително доктора Родин. — Обвинявам госпожица Сен-Дизие, обвинявам вас, господине, че за да осъществите отвратителните си намерения, затворихте тук госпожица Кардовил, а дъщерите на маршал Симон изпратихте в близкия манастир. Разбрахте ли?

— За съжаление, това е самата истина — намеси се Адриана. — Аз също видях нещастните момичета в ужасно състояние.

Обвинението на Родин за сирачетата беше нов, страшен удар за доктор Баление. Сега вече ставаше ясно, че предателят изцяло е преминал във вражеския лагер. Тъй като искаше час по-скоро да се отърве от този неприятен разговор, въпреки ужасното си вълнение, той се опита да демонстрира непоклатимо хладнокръвие и каза на следователя:

— Господине, бих могъл да премълча и да не обърна внимание на тези обвинения, докато те не бъдат преценени от съдебно решение… Но понеже съвестта ми е чиста, ще се обърна към госпожица Кардовил и ще я помоля да каже, дали тази сутрин не й съобщих, че веднага щом оздравее, ще напусне лечебницата. Заклевам госпожицата в името на справедливостта да отговори така ли беше.

— Е добре, господине — намеси се Родин, — да предположим, че госпожицата потвърди това от великодушие към вас. Но какво доказва то във ваша полза? Абсолютно нищо…

— Господине, вие си позволявате… — извика докторът.

— Позволявам си да ви разкрия, колкото и да ви е неприятно.

— Явно това не ви понася. Но какво означава фактът, че сте разговарял с госпожица Кардовил насаме, сякаш тя наистина не е с ума си? От подобно нещо могат да се направят доста заключения.

— Господине… — каза Баление.

— Очевидно — прекъсна го Родин — сте предвиждали това, което се случва днес и сте търсили извинение, правейки се на уверен в собствената си гнусна лъжа пред нещастната госпожица, за да имате по-късно оправдание… Оставете тази работа. Подобни глупости не минават пред хора със здрав разум и справедливо сърце.

— Но, господине… — извика ядосан Баление.

— Какво, господине? — повиши тон Родин. — Не е ли истина, че сте измислили тази лъжлива диагноза, за да оправдаете постъпката си. Сигурен съм в това и добавям, че се смятате за чист, като твърдите, че сега госпожицата е възвърнала разсъдъка си благодарение на вашите грижи.

— Така е, господине, потвърждавам го.

— Вие потвърждавате една лъжа, защото вече е доказано, че госпожицата никога не е загубвала ума си.

— Аз пък твърдя, че имаше психическо разстройство.

— Аз пък, господине, ще ви докажа обратното — рече Родин.

— Как бихте могли да ми го докажете?

— Точно това няма да ви съобщя, както се досещате… — усмихна се иронично Родин, а после с възмущение добави: — Вие би трябвало да потънете в земята от срам, повдигайки този въпрос пред госпожицата. Проявете милост поне към нея и не говорете за тези неща.

— Господине…

— Престанете, господине, срамота е! Казвам ви, това е позорно. Не бива да обсъждате този въпрос пред госпожицата, независимо дали е истина или лъжа! — каза назидателно Родин.

— Всичко това е чудовищно! — извика Баление. — Струва ми се, че господин следователят е пристрастен, щом позволява да се сипят отгоре ми такива клевети!

— Господине — отговори строго дьо Жернанд, — аз имам право не само да слушам, но и да предизвиквам спор помежду ви, ако той може да ме изведе до истината. От всичко това излиза, че дори според вас, господин докторе, здравето на госпожица Кардовил е напълно удовлетворително, за да може да се прибере у дома си още днес.

— Не виждам никаква пречка за това, господине — каза докторът. — Но продължавам да твърдя, че не се е съвзела напълно и отхвърлям от себе си всякаква отговорност за по-нататъшното състояние на здравето й.

— Още по-добре, че снемате отговорността от себе си — намеси се Родин. — Освен това едва ли госпожицата повече ще се обърне към вас.

— Госпожицата е свободна, напълно свободна — каза Баление.

— Що се отнася до това дали вие сте затворили госпожицата под предлог, че е луда, правосъдието ще се занимае с този въпрос и ще ви повика да дадете обяснение.

— Спокоен съм, господине — отвърна Баление, като се опитваше действително да се прави на такъв. — Съвестта ми е чиста.

— Дано, господине — отговори дьо Жернанд. — Колкото и сериозни да са нещата на пръв поглед, особено когато става дума за хора с вашето обществено положение, ние винаги бихме искали да се окажат невинни.

После се обърна към Адриана:

— Госпожице, разбирам колко неприятна и обидна за честолюбието и великодушието ви е тази сцена. Сега от вас зависи дали ще направите оплакване срещу господин Баление или ще оставите правосъдието само да продължи разследването си… И още нещо… Благородният, справедлив мъж — и той посочи Родин, — който се зае да ви защитава толкова откровено и безкористно, ми каза, че бихте желала да вземете временно при себе си дъщерите на маршал Симон. Веднага ще отида да ги изискам от манастира, където и те са били заведени с измама.

— Така е, господине — отвърна Адриана. — Щом разбрах, че дъщерите на маршал Симон са пристигнали в Париж, веднага реших да ги поканя да живеят у дома ми. Те са мои близки роднини. За мен ще бъде и дълг, и удоволствие да се отнасям към тях като към сестри. Затова ще ви бъда двойно признателна, ако благоволите да ги поверите на мен.

— Струва ми се, че за тях не може да се направи нищо по-добро — каза дьо Жернанд. После се обърна към Баление:

— Господине, ще се съгласите ли веднага да доведа тук дъщерите на маршал Симон? Аз ще отида да ги взема, а в това време госпожица Кардовил ще се приготви за тръгване. Така ще се отправи оттук към къщи заедно с роднините си.

— Госпожица Кардовил може да се чувствува тук като у дома си, докато си тръгне — отговори Баление. — Нека използува каретата ми.

— Госпожице — доближи се съдебният чиновник до Адриана, — не искам да решавам предварително въпроса, който скоро ще се повдигне в съда, но не мога да не изкажа съжалението си, че не дойдох по-рано при вас. В такъв случай щях да ви спестя няколко дни изпълнени с неприятности. И без това тук сте се измъчила много.

— В замяна на тежките дни, господине — отговори с достойнство Адриана — ще ми остане поне добрият, трогателен спомен за съчувствието ви към мен. Надявам се, че ще ми дадете възможност да ви се отблагодаря. Не за справедливостта, на която позволихте да възтържествува, а за бащинския начин, по който го направихте. И освен това, господине — усмихна се очарователно Адриана, — ще се постарая да ви докажа, че лечението ми наистина е приключило.

Дьо Жернанд се поклони с уважение на госпожица Кардовил.

Докато чиновникът и Адриана разговаряха, те бяха с гръб към Баление и Родин. Секретарят се възползува от това и мушна в ръцете на доктора една написана с молив бележка, скрита в шапката му. Баление го изгледа учудено. Родин му направи някакъв знак, допря пръст до челото си и след това отново зае безстрастната си, неподвижна поза. Всичко стана толкова бързо, че когато господин дьо Жернанд се обърна, Родин се бе отдалечил от доктора и гледаше със съчувствие и уважение госпожица Кардовил.

— Господине, позволете ми да ви придружа — каза Баление тръгвайки пред следователя, на когото госпожица Кардовил направи почтителен поклон.

Те излязоха, а Родин остана с Адриана.

След като изпрати господин дьо Жернанд до външната врата на лечебницата си, Баление побърза да прочете бележката на Родин. Ето какво пишеше в нея: „Следователят ще отиде в манастира по улицата. Изтичайте през градината и кажете на настоятелката да изпълни заповедта, която й дадох за двете момичета. Това е изключително важно.“

Знакът, който Родин му направи, и съдържанието на тази бележка доказаха на Баление, който през целия ден ту се изненадваше, ту се учудваше, че секретарят на преподобния отец изобщо не е предател, а точно обратното — непрестанно работи за въздигането на Божията слава. Той го послуша, но напразно се мъчеше да разбере причината за необяснимото поведение на Родин, който предаде на правосъдието това дело. А то преди всичко трябваше да се прикрие, защото можеше да има ужасно последствие за отец д’Егрини, за госпожа Сен-Дизие и за Баление.

Но нека се върнем при Родин, който остана насаме с госпожица Кардовил.

VII глава
Секретарят на отец д’Егрини

Щом съдебният чиновник и Баление излязоха, грейналата от щастие госпожица Кардовил погледна Родин с уважение и признателност и каза:

— Господине, благодарение на вас най-после съм свободна, да, свободна… Досега не бях изпитвала цялата радост и цялото очарование от тази божествена дума „свобода“! — и гърдите й се разтуптяха, ноздрите й се разшириха, устните й се разтвориха, сякаш искаха да поемат с наслада животворния, чист въздух. — Не останах дълго в този страшен дом, но затворничеството много ме измъчи. Затова обещавам, че всяка година ще освобождавам по няколко нещастни затворника, арестувани за дългове. Сигурно моята клетва ви се вижда донякъде средновековна — усмихна се тя, — но защо трябва да вземаме от тази благородна епоха само мебелите и съдовете? Впрочем, господине, аз съм ви двойно благодарна, защото смятам да ви направя съмишленик на идеята за освобождаването, родена от щастието, което ви дължа и което явно ви развълнува и трогна. От радостта ми можете да си направите заключение за моята признателност към вас и нека тя ви се отплати за благородната ви помощ!

И действително, госпожица Кардовил забелязваше невероятна промяна в изражението на Родин. Сега този толкова строг, непреклонен и зъл по отношение на доктор Баление човек изглеждаше обзет от най-добронамерени и сърдечни чувства. Малките му змийски полупремрежени очи бяха впити в Адриана с израз на неизказано съчувствие. Но изведнъж той сякаш реши да надмогне усещанията си и каза като че ли на себе си:

— Стига емоции! Не разполагаме с много време! Задачата не е изпълнена, скъпа госпожице — обърна се той към Адриана. — После ще говорим за признателността. А сега нека обсъдим настоящето, което е толкова важно за вас и за роднините ви. Знаете ли какво се е случило?

Адриана погледна йезуита с изумление и попита:

— Какво, господине?

— Знаете ли истинската причина за вашето затваряне в тази къща? Знаете ли какво е накарало госпожица Сен-Дизие и абат д’Егрини да постъпят така?

Щом чу ненавистните имена ведрото лице на госпожица Кардовил помръкна и тя отговори натъжено:

— Естествено, това е резултат от омразата на госпожа Сен-Дизие към мен.

— Да, омразата и желанието безнаказано да заграби огромното ви богатство…

— Моето ли, господине? Как така?

— Нима не знаете, че трябваше да се явите на 13 февруари на улица „Свети Франц“, за да получите наследство?

— Не знаех датата и тези подробности, но от някои семейни документи, благодарение на едно странно обстоятелство, бях разбрала, че един от нашите прадядовци…

— … е оставил огромно богатство, за да го поделят помежду си неговите потомци, нали?

— Да, господине!

— А онова, което не сте знаели, за нещастие, е че наследниците трябваше да се съберат на 13 февруари в определен час. Но ако пропуснат този ден и час, губят правото си на наследство. Сега разбирате ли, скъпа госпожице, защо ви затвориха тук?

— Да, разбирам, разбирам! — възкликна госпожица Кардовил. — Освен омразата на леля ми към мен, е изиграла роля и алчността. Това обяснява всичко. И дъщерите на маршал Симон, които също са наследници, бяха затворени като мен…

— Вие не сте единствените жертви — допълни Родин.

— Кой още?

— Един млад индиец…

— Принц Джалма ли? — натъжено попита Адриана.

— За малко не го отровиха с някаква билка пак по същите причини.

— Боже мой! — извика уплашено момичето. — Този млад принц, за когото казват, че е толкова благороден и великодушен по характер. Но аз бях изпратила в Кардовилския замък…

— … един верен човек, който трябваше да го доведе в Париж. Зная, госпожице, но този човек бе отклонен с хитрост и младият индиец попадна в ръцете на неприятелите си.

— А сега… къде е?

— Не съм сигурен. Само зная, че е в Париж. Надявам се да го намеря. Ще го търся, както баща търси сина си, защото изключителните качества на този нещастен царски син заслужават обич. А какво сърце има, скъпа госпожице, ах, какво сърце! То е чисто и неподправено като златото в неговото отечество.

— Принцът трябва да се намери, господине — каза Адриана. — Моля ви, направете всичко възможно да го открием. Той е мой роднина, тук е сам и няма нито подкрепа, нито помощ.

— Горкото дете — отговори натъжено Родин. — Да, той е почти дете. Най-много да е на осемнадесет-деветнадесет години. И е останал сам насред Париж, насред този пъклен град. С необузданите си страсти и доверчивото си добродушие е изложен на всякакви опасности.

— Първо трябва да го намерим, а после ще се постараем да го предпазим от опасностите — добави живо Адриана. — Когато разбрах, че е пристигнал във Франция, преди да ме затворят тук му изпратих един свой верен човек да му предложи услугите на наш приятел. Обвиняваха ме, че върша лудост, но сега виждам, че постъпката ми е била напълно разумна. Затова настоявам час по-скоро да го открием. Принцът ми е роднина и аз съм длъжна да го посрещна с подобаващо гостоприемство. Реших да го настаня в двореца, където живях с леля си…

— А вие, скъпа госпожице?

— Още днес ще се пренеса в една къща, която от известно време съм разпоредила да подготвят. Смятам да се отделя от госпожа Сен-Дизие, за да живея сама и свободна. И тъй, господине, явно вашата задача е да бъдете добрият дух на нашия род. Затова бъдете великодушен към принц Джалма, както бяхте към мен и към дъщерите на маршал Симон. Заклевам ви, постарайте се да намерите нещастния царски син. Запазете тайната ми и заповядайте да го доведат в павилиона, който му предлага един непознат приятел. Нека не се безпокои за нищо, ще има кой да се погрижи за всичките му нужди и ще живее както подобава — по царски.

— Да, благодарение на царската ви щедрост, ще живее по царски. А той наистина заслужава трогателното ви съчувствие. Само да бяхте видяла хубавото му, тъжно лице…

— А вие видяхте ли го? — прекъсна Адриана Родин.

— Да, скъпа госпожице, бях при него около два часа — достатъчно, за да го оценя. Прекрасните черти на лицето му са огледало на неговата душа.

— Къде го видяхте, господине?

— В някогашния ваш Кардовилски замък, близо до който го бе изхвърлила бурята. Бях отишъл там, за да… — след кратко двоумение Родин продължи, сякаш неспособен да преодолее откровеността си: — Ах, боже мой, бях отишъл да извърша едно непочтено, срамно нещо. Това е истината.

— Вие сте ходили в Кардовилския замък, за да извършите нещо непочтено?! — безкрайно се изненада Адриана.

— Уви, скъпа госпожице — отговори искрено Родин. — Имах заповед от абат д’Егрини да накарам бившия ви управител или да приеме да стане шпионин и клеветник, или да напусне замъка. Но съвестният честен човек отказа…

— Но кой сте вие, господине? — все повече се изненадваше госпожица Кардовил.

— Аз съм… Родин, бившият секретар на господин абата д’Егрини. Както виждате, доста неприятна работа.

Невъзможно е да си представим смирението и добродушието, с които йезуитът отговори и направи нисък поклон.

При това разкритие госпожица Кардовил стреснато се отдръпна назад. Тя на няколко пъти бе чувала да се говори за Родин като за послушна и покорна маша на отец д’Егрини. А освен това, когато управителят на Кардовилското имение писа на Адриана за принц Джалма, той се оплака от позорните предложения на Родин. Когато разбра, че нейният освободител е човекът, играл толкова гнусни роли, в нея се събуди неопределено недоверие. Но това чувство се компенсираше от онова, което тя вече дължеше на Родин. Йезуитът разкри пред съдебния чиновник злонамерените действия на д’Егрини, а чрез обвинителното си самопризнание парираше собственото си изобличение. Но госпожица Кардовил продължи започнатия с откровеност и съчувствие разговор доста предпазливо.

Родин забеляза промяната. Той я очакваше и затова не се обърна, когато госпожица Кардовил се втренчи в него с проницателен поглед.

— Значи вие сте господин Родин, секретарят на абат д’Егрини?

— Бившият секретар, скъпа госпожице — отвърна йезуитът. — Кракът ми повече няма да стъпи у абат д’Егрини. Спечелих си един доживотен враг и сега съм на улицата. Но няма значение. Казах ви, че така е по-добре, защото благодарение на моята жертва злите сили бяха разкрити, а на добрите хора бе помогнато.

Тези думи, изречени просто и достойно, отново сгряха сърцето на Адриана. Тя реши, че клетият старец казва истината. Омразата на отец д’Егрини беше разбулена и тя щеше да се стовари най-вече върху Родин, заради благородната му постъпка. Въпреки това госпожица Кардовил продължи все така неприветливо:

— Господине, след като знаете какво срамно и подло дело ви се възлага, защо приехте да посредничите за всичко това пред управителя на Кардовилския замък?

— Защо, защо… — отвърна Родин с нетърпение. — Боже мой, защото тогава бях под неограничената власт на отец д’Егрини — един от най-способните хора, които познавам и, както научих вчера, един от най-опасните на света. Той разсея угризенията на съвестта ми като ме убеди, че целта оправдава средствата. И трябва да ви призная, че на пръв поглед неговата цел беше благородна. Но завчера крайно се разочаровах, сякаш гръм ме порази. Нека не говорим повече за това, скъпа госпожице — добави засрамено Родин, — нека не споменаваме моето неприятно пътуване до Кардовилския замък. Макар да бях само сляпо оръдие, толкова се срамувам и съжалявам, като че ли съм действувал на своя глава. Тази случка ме угнетява. Нека говорим за нещата, които интересуват вас, защото от благородните пориви душата се облекчава тъй, както се облекчават гърдите от чистия въздух.

Родин призна грешката си доброволно, обясни я съвсем естествено и се показа толкова разкаян, че Адриана, която впрочем нямаше други улики, почувствува как недоверието й се стопява.

— Значи вие видяхте принц Джалма в Кардовил? — поде тя като продължаваше внимателно да наблюдава Родин.

— Да, госпожице, и от тази кратка среща обичта ми към него пламна, затова ще изпълня задачата си докрай. Бъдете спокойна, нито вие, нито дъщерите на маршал Симон, нито принцът, нито който и да било друг ще стане жертва на този отвратителен заговор, който за нещастие засяга и други хора.

— И кого още застрашава заговорът?

— Господин Харди, изключително честен и почтен мъж, също ваш роднина, съпричастен към наследството, който беше отдалечен от Париж чрез гнусно предателство. И накрая, последният наследник е един нещастен занаятчия, който попадна в умело поставена примка и беше хвърлен в затвора за дълг.

— Господине, кажете ми, моля ви, кой има полза от този наистина страшен заговор? — попита внезапно Адриана.

— Господин абатът д’Егрини — отвърна Родин.

— Той ли? Как така? С какво право? Та той не е наследник.

— Твърде дълго е да се разказва, скъпа госпожице. Някой ден ще научите всичко. Но бъдете уверена, че вашите роднини никога не са имали по-свиреп враг от абат д’Егрини.

— Господине — каза Адриана, обзета от последното си подозрение, — ще бъда съвсем откровена. Как успях да ви вдъхна и с какво заслужих съчувствието, което проявихте към мен и моите роднини?

— Ако ви кажа — усмихна се Родин, — или няма да ми повярвате, или няма да ме разберете правилно…

— Кажете, господине, не се съмнявайте, че ще ви разбера.

— Е добре, заинтересувах се от вас и ви се посветих, защото имате благородно сърце, възвишен ум, независим и горд характер. Повярвайте ми, вие ме пленихте! Не можах да остана безразличен и към роднините ви, които впрочем също заслужават съчувствие, защото да бъда полезен на тях, значи да бъда полезен и на вас.

— Да предположим, господине, че вие прехвалвате достойнствата ми. Но по какво съдите за всичко това?

— Ще ви кажа, но преди това трябва да ви призная нещо, от което много се срамувам. Дори да не притежавахте тези добродетели, онова, което изтърпяхте в тази къща, е достатъчно да заслужите състраданието на всеки благороден човек, нали?

— Така е, господине.

— С това бих могъл да приключа обяснението на съчувствието си към вас. Но признавам, че само то не е достатъчно да ме подтикне към действие. За мен вие щяхте да бъдете просто госпожица Кардовил — много богата, много благородна и много красива девойка, чието нещастие разбира се би ме разчувствувало. Щях да си кажа: горкото момиче е за оплакване, но с какво мога да му помогна аз, бедният човек? Единствената ми облага е службата ми като секретар при абат д’Егрини, а той е първият човек, към когото трябва да отправя обвиненията си. Той е всесилен, а аз съм нищожество. Ако вляза в борба с него, това означава да унищожа себе си, без да имам надеждата, че ще спася нещастницата. Дори и да не знаех какво представлявате, скъпа госпожице, цялото ми същество се разбунтува. Не, не, казах си аз, сто пъти не! Един толкова бляскав ум, едно толкова благородно сърце няма да станат жертва на гнусен заговор! Може би ще ме смажат в борбата, но поне ще опитам.

Невъзможно е да се опише колко оживено, емоционално и хитро изговори всичко това Родин. Както често се случва с изключително грозните и отвратителни хора, които с поведението си успяват да те накарат да забравиш грозотата им, тя се превръща в причина за съчувствие и съжаление, човек си казва: „Какво нещастие, че такъв ум и такава душа са въплътени в такова тяло!“ и започна да изпитва състрадание към тях. Същото усещаше и госпожица Кардовил. Колкото груб и нападателен беше Родин към доктор Баление, толкова простодушен и мил се показа към нея. Но още нещо глождеше любопитството на госпожица Кардовил. Тя искаше да разбере откъде Родин е опознал характера й.

— Простете ми, господине, за нескромното и твърдоглаво любопитство, но искам да зная…

— По какво съдя за вас, нали? Няма нищо по-просто, скъпа госпожице. Абат д’Егрини ме смяташе за най-обикновена машина за писма, за тъпо, нямо и сляпо оръдие…

— Мислех, че е по-умен.

— Имате право, той е много умен мъж, но аз го заблуждавах като не му показвах истинската си същност. От това не съдете, че съм лъжец. Аз съм горд, да, горд по своему и моята гордост се състои в това никога да не се показвам по-достоен от положението, което заемам, колкото и ниско да е то. И знаете ли защо? Защото в такъв случай колкото и надути да са моите началници, аз си казвам: те не знаят цената ми, следователно не унижават мен, а ниската ми длъжност. От това печеля две неща: първо, честолюбието ми не се засяга и второ, не мразя никого.

— Да, разбирам тази гордост — отвърна Адриана, все по-изненадана от острия ум на Родин.

— Но да се върнем към онова, което ви интересува. В деня срещу 13 февруари абат д’Егрини ми даде едно стенографирано писмо и ми каза: „Препишете това изследване и добавете, че е подкрепено от решението на роднинския съвет, който обявява съгласно доклада на доктор Баление, че умственото състояние на госпожица Кардовил е доста обезпокоително и изисква тя да бъде изпратена в лечебница за душевноболни.“

— Да — каза Адриана натъжена, — става дума за един дълъг разговор, който проведох с леля си и който е бил стенографиран без да зная.

— Държах в ръцете си един стенографиран доклад, който започнах да преписвам. След десетина реда останах смаян и изумен и не знаех дали не сънувам… Луда, госпожица Кардовил луда! — мислех си аз, луди са онези, които си позволяват да твърдят подобна чудовищна клевета. Бях крайно заинтересуван и продължих да чета, докато затворих и последната страница. Вярвайте ми, госпожице, не мога да изразя онова, което почувствах тогава: бях обзет от умиление, радост и възхищение!…

— Господине…

— Да, скъпа госпожице, от възхищение! Нека тази дума не възмущава вашата скромност. Трябва да знаете, че новите, независими принципи, които толкова бляскаво излагахте пред леля си, без да подозирате, имат много общи неща с принципите на един човек, към когото по-късно ще изпитате нежно и благоговейно почитание…

— За кого става дума, господине? — полюбопитствува Адриана.

След кратко двоумение Родин продължи:

— Не, не, няма смисъл да ви казвам сега… След като прочетох доклада, бързо се отправих при абат д’Егрини с намерение да го убедя, че греши по отношение на вас. Не успях да се срещна с него. Но вчера сутринта ясно му заявих мнението си, а той се изненада, че изобщо мога да мисля и реагира на настоятелните ми уверения с презрително мълчание. Реших, че все още се заблуждава и продължих да го убеждавам, но напразно. Той ми заповяда да го придружа до къщата, където щеше да се отвори завещанието на вашия прадядо. Толкова бях заслепен от отец д’Егрини, че за да прогледна, трябваше да се срещна последователно с войника, със сина му и накрая с бащата на маршал Симон. Техният протест ми разкри дебрите на един заговор, умело подготвян от дълго време. Тогава разбрах защо ви държат тук, твърдейки, че сте изгубила ума си, тогава разбрах защо бяха заведени в манастира дъщерите на маршала, тогава си припомних още много неща. Откъси от писма и изложения, които ми даваха да преписвам и чието значение не си обяснявах до този момент, ми помогнаха да проумея отвратителната машинация. Ако бях реагирал веднага, щях да проваля всичко и аз не направих тази грешка. Реших да си послужа с хитрост пред абат д’Егрини и се показах по-алчен от самия него. Ако това огромно богатство беше мое, едва ли щях да проявя толкова ревност, наглост и сребролюбие. Благодарение на това абатът не се усъмни в нищо. По една случайност на съдбата наследството се изплъзна от ръцете му и той напусна къщата много отчаян, а аз — безкрайно щастлив, защото имах възможност да ви спася и да отмъстя вместо вас, скъпа госпожице. Вчера вечерта, докато абатът го нямаше, прегледах цялата преписка по наследството и всичко си застана на мястото. Открих нещо, за което иначе никога не бих се досетил, и се изплаших.

— Какво открихте, господине?

— Има тайни, които са опасни и ужасни за онзи, който ги знае. Затова не настоявайте да ви кажа, скъпа госпожице. Но заговорът на алчността срещу вас и вашите роднини се разкри пред мен с цялата си сатанинска дързост. Тогава симпатиите ми към вас, госпожице, нараснаха, почувствувах същото и към другите невинни жертви на пъкленото съзаклятие. Въпреки че бях слаб, реших да изгубя и последното, което имам, но да сваля маската на абат д’Егрини. Събрах всички доказателства, с които разполагах, за да бъде достоверно заявлението им пред съда и тази сутрин напуснах къщата на абата, без да му съобщя за плановете си. За да ме спре, той би могъл да употреби дори насилие. Въпреки това ми се стори нечестно да го нападна, без да го предупредя. Написах му бележка, че имам достатъчно доказателства за позорните му постъпки, за да го преследвам явно и законно. Аз го обвинявам, а той трябва да се защитава. Отидох при един съдебен чиновник и по-нататък знаете какво стана…

В този момент вратата се отвори, влезе една от пазачките на лудницата и каза на Родин:

— Господине, човекът, когото вие и господин следователят сте изпратили на улица „Brise-Miche“ се върна.

— Предал ли е писмото?

— Да, господине, и веднага го отнесли горе.

— Много добре… Вървете си.

Пазачката излезе.

VIII глава
Съчувствието

Дори и да бяха останали някакви съмнения у госпожица Кардовил относно искреността на Родин, тя пак би се поддала на естествените и неоспорими разсъждения, които за нещастие потвърждаваха обратното. Как можеше да предположи, че има някакво споразумение между абат д’Егрини и неговия секретар, когато последният напълно разкриваща машинациите на своя господар и го предаваше на правосъдието, като по този начин отиваше по-далеч от самата нея? Каква задна мисъл би могъл да има този йезуит? Най-много да се стараеше да спечели полезното покровителство на госпожицата чрез своите услуги. Но той сам се противопостави на това предположение, като заяви, че не се е поддал на красотата, благородството и богатството на госпожица Кардовил, а на чувствителното й, гордо сърце? Освен това, както каза и самият Родин, човек трябва да е от камък, за да не се заинтересува от участта на Адриана. Странно, необяснимо чувство, премесено с любопитство и състрадание, допълваше признателността на госпожица Кардовил към Родин. Въпреки това тя долови, че под смирения облик се крие изключително буден ум и затова я облада ново голямо съмнение.

— Господине — каза тя на Родин, — имам навика да казвам на хората, които уважавам, всичко, в което се съмнявам по отношение на тях. Така те могат или да се оправдаят, или да ме извинят, ако съм се излъгала.

Родин погледна изненадано госпожица Кардовил. Той си придаде вид, че налучква подозренията, които би могъл да й вдъхне и след кратко мълчание отговори:

— Да не би да се съмнявате за мотивите на моето отиване в Кардовил и за позорните предложения към вашия почтен и благороден управител… Боже мой, аз…

— Не, не, господине — прекъсна го Адриана, — вие доброволно си признахте това, аз разбрах, че сте бил заблуден от господин д’Егрини и затова сте изпълнил заповедите му, които честността не би допуснала… Но се питам, как така при вашите явни способности заемате от дълго време толкова ниска длъжност при него?

— Така е — усмихна се Родин. — Недоумението ви е справедливо, госпожице, защото ако един що-годе способен човек остава задълго на ниско служебно стъпало, очевидно има някакъв вроден порок, някаква лоша и унизителна страст…

— Това не е истина, господине…

— Истина е, що се отнася до мен.

— Може би вие признавате…

— Уви, признавам, че имам една пагубна страст, на която от четиридесет години насам съм жертвал всички възможности да се издигна до по-прилично положение.

— И каква е тази страст, господине?

— Трябва ли да направя грозното самопризнание. Добре, това е мързелът, мързелът и отвращението от каквато и да било умствена дейност, нравствена отговорност и инициативност. С онези хиляда и двеста франка, които ми даваше отец д’Егрини, аз бях най-честният човек на света, имах доверие в благородството на възгледите му, неговата мисъл беше моя мисъл, неговата воля — моя воля. Щом свършех работата си, аз се прибирах в бедната си стаичка, запалвах камината си и се нахранвах със зеленчук. После вземах някоя непозната книга по философия, задълбавах се в нея, отпущах юздите на ограничавания си през целия ден ум и се понасях през най-различни теории и блянове. Тогава от височината на моя разум, пренесен Бог знае къде, и от смелостта на мислите си, имах чувството, че владея и господаря си, и всички гении на земята. Тази треска продължаваше три-четири часа, а след това сладко заспивах. Всяка сутрин отивах с радост на работа, хлябът за утрешния ден ми беше осигурен, нямах никаква грижа за бъдещето, живеех с малко, очаквах с нетърпение приятната уединеност на вечерите и, дращейки по цял ден като църковна мишка, си казвах: „Ех, стига да поискам…“

— Разбира се, вие бихте могъл, както много други, да стигнете и до по-висока длъжност — каза съчувствено Адриана.

— Да, сигурно бих могъл, но и да успеех, какво от това? Както виждате, скъпа госпожице, онова, което често прави неясни за простолюдието хората с висока цена е, че те често се задоволяват само с едно: „Ех, стига да поискам…“

— Но, господине, дори ако пренебрегнем лукса, има едно благосъстояние, което възрастта изисква, и от което вие напълно се отказвате…

— Госпожице, не се заблуждавайте — лукаво се усмихна Родин. — Аз съм краен сибарит. Имам нужда и от хубаво облекло, и от силен огън, и от меко легло, и от дебел резен хляб, и от едра ряпа, обилно поръсена със сол, и от бистра водица. И въпреки сложния ми вкус, моите хиляда и двеста франка ми бяха предостатъчни, за да заделям и нещичко настрана.

— А сега как ще живеете, господине, след като останахте без работа? — попита Адриана още по-изненадана от странностите на този човек и с желание да провокира още веднъж безкористността му.

— Имам малко скътани пари, които ще ми позволят да остана тук, докато разплета докрай злокобната примка на отец д’Егрини и получа удовлетворение за това, че съм бил негова подметка. Надявам се, че три-четири дни ще ми стигнат. След това мисля, че ще мога да си намеря някоя скромна службица в отечеството си при един честен бирник. Преди малко един мой доброжелател вече ми предложи тази длъжност, но не исках да напускам отец д’Егрини, и, въпреки добрите условия, които ми предложиха. Представете си, скъпа госпожице, предлагат ми осемстотин франка, храна и жилище… Тъй като съм малко своенравен, предпочитам да живея отделно, но както разбирате, дават ми толкова много, че мога да пренебрегна това дребно неудобство.

— Какво говорите, господине — натъжи се Адриана, — значи след три-четири дни ще напуснете Париж?

— Надявам се, госпожице — отвърна тайнствено той, — и то по няколко причини… Но най-много бих се радвал, ако тръгнех с увереността, че след време ще ми бъдете благодарна за това, че от разговора ви с княгиня Сен-Дизие съм доловил у вас способности, които днес рядко се срещат сред младите с такова обществено положение…

— Господине — усмихна се Адриана, — не се чувствувайте длъжен веднага да ми върнете комплиментите, които ви направих за вашия превъзходен ум… В случая ще ми бъде по-приятно, ако се покажете неблагодарен.

— Боже мой, но аз не ви лаская, скъпа госпожице, защо трябва да ви лаская? Едва ли ще се видим отново… Не, не ви лаская просто ви разбирам и толкова. Може би ще ви се види странно, но срещата ми с вас допълни представата, която получих от разговора с леля ви. Изясних си някои черти от вашия характер, които до този момент не разбирах.

— Господине, вие действително ме изненадвате все повече и повече.

— Какво да се прави, казвам искрено мнението си. Сега окончателно си обяснявам страстната ви любов към красивото, благоговението ви към изтънчената чувствителност, горещият ви стремеж към по-добър свят, смелото ви презрение към множество унизителни, робски обичаи, на които е подчинена жената. Да, сега по-добре разбирам благородната гордост, с която се отнасяте към онази тълпа от празнословни, самовлюбени, смешни хора, за които жената е лична собственост според законите, създадени от тях по техния несъвършен образ и подобие. Според тези бейове жената е по-низше същество, за което един кардиналски събор благоволи да признае с два гласа повече, че има душа. Според тях жената трябва да се смята за безкрайно щастлива затова, че може да слугува на тези недорасли паши. Още на тридесет години те са изразходени, измършавели, изнемощели и съсипани от прекомерни удоволствия и гледат да си починат от бурния живот, като намерят някое тихо пристанище, както сами казват. Тогава се женят за някое бедно момиче, което от своя страна иска да оправи положението си.

Госпожица Кардовил без съмнение би се разсмяла на сатиричния стил на Родин, ако не беше изумлението й от пълното съвпадение между неговите и нейните принципи. Тя за пръв път в живота си срещаше този опасен човек и забравяше, по-точно не знаеше, че има работа с един от най-добре развитите йезуити, които съчетават тайните знания и източници на полицейските агенти с неизчерпаемата проницателност на изповедниците, на онези хитри свещеници, които с помощта на някои сведения, самопризнания и писма могат да очертаят характера на човека, както Комбю сглобяваше тялото на праисторическо животно от зоологически остатъци. Вместо да прекъсне Родин, Адриана го слушаше с нарастващо любопитство… Сигурен във впечатлението, което произвежда, йезуитът продължи с негодувание:

— Леля ви и абат д’Егрини ви нарекоха луда, защото въстанахте срещу бъдещия хомот на тези тирани, защото от омраза към срамните пороци на робството вие искахте да бъдете независима с добродетелите на независимостта и свободна с гордото достойнство на свободата.

— Господине, но откъде познавате толкова добре моите принципи? — изумяваше се все повече Адриана.

— Опознах ви много добре от разговора ви с госпожа Сен-Дизие. И освен това, ако ние с вас имаме еднаква цел, макар и средствата ни да са различни, защо да нямаме и еднакви убеждения? — хитро отговори Родин и изгледа изпитателно госпожица Кардовил.

— Не ви разбирам, господине. За каква цел говорите?

— За онази цел, която непрекъснато преследват възвишените, великодушните и независимите умове. Някои от тях, като вас скъпа госпожице, действуват страстно, инстинктивно, без да съзнават великата задача, която са предопределени да изпълнят. Например, ако вие се наслаждавате на изтънчените удоволствия, ако се обкръжавате с всичко, което гъделичка чувствата ви, нима смятате, че правите това от преклонение пред красотата или от потребност за отбрани забавления?

— Не, съвсем не, защото тогава бихте била едно несъвършено същество, една до отвращение самовлюбена твар, едно студено, себелюбиво създание с изключително изтънчен вкус и нищо повече. А на вашите години, скъпа госпожице, това щеше да бъде отвратително, да, отвратително!

— Господине, за мен ли е тази строга присъда? — попита разтревожена Адриана.

— Разбира се, че щях да я отправя към вас, ако бяхте поклонничка на разкоша. Но не е така, вие сте вдъхновявана от съвсем друго чувство — отговори йезуитът. — Нека поразсъждаваме малко. Усещайки силна потребност от всички тези наслади, вие чувствувате и тяхната вредност или липса по-ясно от всеки друг, нали?

— Така е, господине — каза заинтригувано Адриана.

— А сега признателността и съчувствието ви не са ли насочени по необходимост към онези бедни, трудолюбиви непознати, които създават чудесата от разкош, без които вие не можете?

— Точно така е, господине — възхити се Адриана, че са я разбрали и почувствували толкова добре. — Веднъж на едно красиво златно изделие накарах вместо името на продавача, да изпишат името на майстора, непознат до този момент бедняк, който след това зае истинското си място.

— Както виждате, не съм се излъгал. Любовта към удоволствията ви прави признателна към онези, които ви ги доставят. Но това не е всичко. Аз, например, нито съм по-добър, нито по-лош от другите и съм научен да живея в оскъдност, от която изобщо не страдам. Затова лишенията на хората с моето положение не ме трогват толкова, колкото трогват вас. Навиците ви да живеете сред лукс ви правят много по-състрадателна от който и да било към бедняците и вие бихте била много нещастна, ако не можехте да изразите съжалението си към тях и да им помогнете.

— Боже мой! — възкликна Адриана, чувствайки се вече подвластна на влиянието на Родин. — Колкото повече ви слушам, толкова повече се убеждавам, че вие защитавате много по-добре от мен принципите, за които тъй жестоко ме осъдиха госпожа Сен-Дизие и абат д’Егрини. Говорете, господине, говорете. Не мога да изразя щастието и гордостта, с които поглъщам думите ви — и тя се втренчи в него с интерес и любопитство, отмятайки назад с характерно движение къдриците си.

— И вие се чудите защо не са ви разбрали леля ви и абат д’Егрини? Какво общо можете да имате с тези завистливи, лукави и лицемерни хора? Искате ли още едно доказателство за тяхната подлост? Коя от така наречените ваши лудости беше най-осъдителната и най-престъпната, според тях? Вашето решение да живеете самостоятелно и според волята си и да разполагате свободно с настоящето и бъдещето си. Те сметнаха това за безнравствено и достойно за презрение. Но вие не взехте това решение от необуздана любов към свободата, нито от отвращение към покорството и опекунството. Това не беше подчинено и на единственото ви желание да живеете в усамотение. В такъв случай аз строго бих ви укорил.

— Може да сте сигурен, господине, че се ръководех от други подбуди — оживи се Адриана, тъй като не искаше да губи уважението на Родин.

— Зная, че вашите подбуди са били благородни — каза йезуитът. — Защо взехте осъдителното решение? За да потъпчете приетите обичаи? Не! Вие ги почитахте, докато омразата на госпожа Сен-Дизие не ви принуди да се освободите от натрапчивото й настойничество. За да живеете сама и да се скриете от погледа на света ли? Не! При един такъв живот вие бихте била на показ много повече, отколкото при друго положение. Може би сте искала да злоупотребите със свободата си? Не! В никакъв случай. Когато човек иска да извърши някакво зло, той търси усамотението, но при вашия избор всички завистливи очи на простолюдието щяха да бъдат обърнати непрестанно към вас. А може би самото ваше смело и рядко за годините ви решение е предизвикало тяхното отношение? Да ви кажа ли истината, госпожице? С примера си вие искате да докажете, че всяка жена с чисто сърце и здрав разум, с твърд характер и независима душевност може благородно и гордо да отхвърли настойничеството, което обичаят й натрапва. Да, вместо да приемете бунтарския робски живот, който неизбежно е лицемерен и порочен, вие предпочитате да живеете сама пред очите на всички, независимо и почтено. Вие желаете както мъжа да имате свободна воля, пълна отговорност за всички дела в живота си и да докажете неоспоримо, че една напълно свободна и независима жена може да се сравни с мъжа по ум, по разум, по мъдрост, по справедливост и дори да го надмине по деликатност и достолепие. Това е вашият план, скъпа госпожице. Той е благороден и велик. Ще се намерят ли последователи на вашия пример? Надявам се. Но ако се намерят, повярвайте ми, благородният ви опит ще спечели всеобщото признание.

Очите на госпожица Кардовил блестяха от гордост, страните й се зачервиха, гърдите й се повдигаха. Тя изправи глава с решителен израз и, попаднала окончателно под влиянието на този дяволски човек, възкликна:

— Но кой сте вие, господине? Вие познавате и разчитате и най-тайните мисли, скътани в душата ми, по-ясно от самата мен. Давате нов живот и по-голяма енергичност на принципите за независимост, които от дълго време покълват в мен. Издигате ме високо в собствените ми очи и сега аз с пълно съзнание мога да изпълня почтената за мен роля и полезна за сестрите ми, които влачат жестокото робство, задача. Още веднъж ви питам, господине, кой сте вие?

— Аз ли, госпожице? — усмихна се добродушно Родин. — Пак ви казвам, че аз съм един беден старец, когото от четиридесет години използуват като машина за записване на чужди мисли. Всяка вечер се прибирам в жилището си, където дообмислям своите идеи. Аз съм един добър човек, който от прозорчето си наблюдава и дори участвува в известна степен в движението на благородните умове, поели към една възвишена цел. Затова преди малко ви казах, че нашите цели са еднакви, само че вие се покорявате на редките си, божествени подбуди, без да се замисляте. Затова трябва винаги да живеете все така хубава, свободна и щастлива. Такава е задачата ви. И тя е божествена, макар да не предполагате това. Да, продължавайте да се обкръжавате с най-различни произведения на изкуството и разкоша. Облагородявайте чувствата си, пречиствайте вкуса си, подбирайки все по-прецизно своите удоволствия. Властвувайте с ума, красотата и чистотата си над това глупаво, грозно стадо от хора, което още утре ще затрака зъби срещу вас, щом ви види сама и свободна. То ще сметне, че сте лесна плячка, предназначена за неговата алчност, егоизъм и пустословие. Подигравайте се, изобличавайте глупашките му, безсмислени желания. Бъдете достойна за почести царица на този свят. Обичайте, блестете, наслаждавайте се… Такава е задачата ви на тази земя, не се съмнявайте в това! Всички цветове, с които Бог обилно ви дарява, ще родят един ден много плодове. Вие смятате, че трябва да живеете само за удоволствие, а всъщност ще живеете с най-благородната цел, която може да преследва една възвишена, красива душа. Може би след няколко години пак ще се срещнем. Вие — още по-хубава и по-бляскава, аз — още по-стар и по-незначителен. Но съм сигурен, че сега един таен глас ви шепне нещо, което зная и аз. Колкото и различни да сме във всяко отношение, между нас има скрита връзка, тайнствена близост, която вече никой и никога не ще може да унищожи.

Родин изрече тези думи толкова разпалено, че Адриана настръхна. Той незабележимо се бе промъкнал до нея като влечуго. Говореше толкова разгорещено, че бледото му лице се зачерви, а отвратителната му грозота отстъпи пред искрящия блясък на малките му премрежени очички, впити в Адриана. Тя също не можеше да откъсне поглед от йезуита, стоеше приведена, устните й бяха разтворени и дишаше тежко. Той вече мълчеше, а тя все още слушаше. Неизразими са чувствата на младата красавица, застанала пред старото, грозно, дребно, разкривено и мръсно човече. В природата съществува само едно обяснение на тази сцена: змия хипнотизира птица, преди да я погълне.

Тактиката на Родин беше проверена и умела. До този момент госпожица Кардовил не бе разсъждавала нито върху вкусовете, нито върху инстинктите си. Тя се поддаваше на тяхната невинност и властност. А сега се чувствуваше много щастлива и горда, защото един изключително умен човек, не просто хвалеше стремежите й, които преди няколко дни бяха безмилостно осъдени от други, а ги оценяваше като възвишени, благородни и божествени дарби. Ако Родин се бе ограничил само с няколко комплимента, хитрите му планове нямаше да успеят, защото Адриана не беше суетна. Но той засегна всичко най-съкровено в сърцето на младото момиче. Онова, което насърчаваше и от което се учудваше, наистина беше достойно за това. Как можеше да не се излъже от сладкодумието му, прикрило мрачни и унищожителни намерения?! Изумена от проницателността и задълбочеността му, тя не можеше да си обясни нито влиянието на този опасен човек над нея, нито състраданието, което изпитваше към него, нито ниското му служебно положение. Затова Адриана му каза с присъщата си сърдечност:

— Господине, един толкова способен човек с толкова великодушно сърце като вашето не бива да се оставя на произвола на обстоятелствата. Вашите думи отвориха очите ми за нови кръгозори. В много отношения съветите ви ще ми бъдат полезни за в бъдеще. Вие се посветихте на мен и на останалите ми роднини и ми дадохте доказателства за съчувствието си, които не бих могла да забравя, ако не искам да бъда неблагодарна. Заради мен изгубихте скромната си, но сигурна служба, затова позволете ми да…

— Нито дума повече — прекъсна я Родин. — Сърцето ми прелива от съчувствие към вас. За мен е чест да изповядвам принципи, сходни с вашите и вярвам, че някой ден ще поискате съвет от клетия стар философ. Затова съм длъжен и искам да остана напълно независим от вас.

— Напротив, господине, аз бих се чувствувала задължена, ако приемете онова, което толкова ми се иска да ви предложа.

— Скъпа госпожице — усмихна се Родин, — зная, че вашето великодушие винаги би съумяло да представи признателността като задължение, но повтарям, че нищо не мога да приема от вас. Някой ден може би ще научите защо…

— Някой ден ли?

— Не мога да ви кажа нищо повече. Освен това, представете си, че съм ви задължен с нещо. Как тогава ще хваля всичко добро и хубаво, което има във вас? А ако по-нататък аз ви задължа с моите съвети, ще ми бъде много по-лесно да ви осъдя, ако разбера, че заслужавате.

— Господине, забранявате ли ми да изкажа признателността си към вас?

— Не… Не… — разнежи се Родин. — Но повярвайте ми, ще настъпи тържественият час, когато ще можете да платите достойно и за себе си, и за мен.

Разговорът прекъсна една от пазачките, която влезе и каза на Адриана:

— Госпожице, дойде една гърбава шивачка, която иска да ви види. Според новите заповеди на господин доктора вие сте свободна да приемете когото искате. Дойдох да попитам дали ще я приемете. Тя е толкова бедно облечена, че…

— Нека дойде! — каза Адриана, разбрала по описанието, че става дума за Гърбавото. — Пуснете я да се качи горе.

— Господин докторът заповяда също така да оставим каретата му на ваше разположение. Да я впрегнат ли?

— Да, след четвърт час — отвърна Адриана и пазачката излезе. След това госпожица Кардовил се обърна към Родин и му каза: — Мисля, че следователят скоро ще доведе дъщерите на маршал Симон.

— Сигурно, госпожице. Ще ми кажете ли коя е тази млада гърбава шивачка? — попита равнодушно Родин.

— Посестрима на един храбър занаятчия, който се изложи на огромна опасност, за да ме измъкне от тази къща. Тя е изумително същество. Никога не съм срещала толкова великодушни мисли и такова благородно сърце, под външност, която… — но като си помисли, че Родин притежава същите външни и душевни противоположности, млъкна, погледна чаровно йезуита и добави: — Не, това благородно момиче не е единственото, което доказва, че душевното съвършенство и надмощието на ума превишават преимуществата, дадени от случайността или богатството.

В този момент Гърбавото отвори вратата и влезе в стаята.

XIII част
Покровителят

I глава
Подозренията

Госпожица Кардовил се втурна срещу Гърбавото, простря ръце и рече:

— Елате… елате… сега вече нищо няма да ни раздели.

Тези думи, които припомниха на Гърбавото, че преди време нейната красива господарка бе целунала с почит сиромашката й трудолюбива ръка, я изпълниха с чувство на признателност.

Но понеже Гърбавото се свенеше да отговори на сърдечното посрещане на Адриана, хубавата господарка простря ръце и я прегърна с трогателно излияние.

Когато Гърбавото се усети в прегръдките на госпожица Кардовил, когато устните на господарката й докоснаха бледите й, болнави бузи, тя се разплака и не можа да продума.

Родин, който се бе оттеглил в единия край на стаята, гледаше тая сцена със затаена злоба. Той бе научил за достолепния отказ на Гърбавото, което не се поддаде на лукавите изкушения на настоятелката на манастира „Света Богородица“; йезуитът знаеше сърдечната преданост на това великодушно същество към Агрикол. От няколко дни тя се бе прехвърлила и върху госпожица Кардовил, затова никак не можеше да гледа как красивата господарка се стремеше да засили тази привързаност.

Родин разсъждаваше правилно. Той мислеше, че човек не трябва да презира приятел или неприятел, дори те да са невзрачни. А всеки, който се посвещаваше на госпожица Кардовил, бе негов неприятел. При това, както вече знаем, Родин беше суеверен и бе твърде неспокоен от необяснимия страх, който Гърбавото му вдъхваше.

* * *

Чувствителните сърца показват нежните си чувства и в най-дребните неща.

Когато Гърбавото се просълзи от признателност, Адриана извади богато избродирана кърпа и избърса сълзите на младото момиче.

Тази постъпка избави Гърбавото от унижение, защото не смееше да извади от пазвата си малката си дрипава кърпа и ако госпожица Кардовил не бе й помогнала, очите й дълго щяха да останат плувнали в сълзи.

— Вие сте много добра, госпожице… Много благородна и милостива.

Тя можа да промълви само това, трогната от вниманието много повече, отколкото ако й бяха сторили някоя добрина.

— Погледнете я, господине — каза Адриана на Родин, който бързо се доближи до нея. — Да… — добави с гордост младата господарка. — Намерих съкровище. Погледнете я, господине, и я обичайте, както я обичам аз. Сърца като нейното са ни нужни.

— И каквито намираме, слава богу, драга моя госпожице, — каза Родин на Адриана и се поклони на Гърбавото.

А то повдига очи към йезуита. Странно, това мъртвешко, бледо лице, което й се усмихваше кротко, я накара да настръхне. Никога не бе виждала този човек, а веднага усети същия страх и същото отвращение, каквито и той почувствува към нея. Въпреки, че бе страхлива и срамежлива, не можеше да свали погледа си от погледа на Родин, сърцето и биеше ускорено, сякаш се приближава някаква голяма опасност. И понеже това същество се боеше само за ония, които обича, неволно се приближи до Адриана, без да сваля очите си от йезуита.

Той беше с добра интуиция, затова лесно забеляза лошото впечатление, което бе направил и усети, че неговото инстинктивно отвращение от Гърбавото още повече се засилва. Но вместо да сведе очи, той я гледаше с такова внимание, че самата госпожица Кардовил се изненада от това.

— Прощавайте, дъще, — каза Родин на Гърбавото, — като се преструваше, че се мъчи нещо да си спомни — прощавайте, но ми се струва, че не се лъжа… Не ходихте ли преди няколко дни в манастира „Света Богородица“?

— Да, господине…

— Разбира се, че сте вие, как не се сетих по-рано…

— За какво говорите, господине? — попита Адриана.

— Имате право, скъпа госпожице — каза Родин, като посочи Гърбавото — ето едно благородно сърце, каквото ние търсим. Да знаете с какво достолепие и с каква смелост тази клетница, останала без работа, а за нея да няма работа, значи да няма нищо, е отблъснала срамната заплата, която настоятелката на манастира е имала безочието да й предложи. За да обслужва семейството, където й обещавала да я настани…

— Това е отвратително — извика госпожица Кардовил с отвращение.

— Госпожице — изрече тъжно Гърбавото, — нямах работа, — бях толкова бедна, — не ме познаваха… затова мислеха, че могат да ми предлагат каквото си искат.

— Аз пък казвам, че колкото нечестно е било от страна на настоятелката да изкушава бедността ви — поде Родин, — толкова по-добре, че сте отказали.

— Господине… — погледна го Гърбавото свенливо.

— Аз не се боя да казвам истината — каза Родин — дали е похвала или укор, казвам онова, което ми е на сърцето… Попитайте госпожицата, посочи той с поглед Адриана… — Искам да ви кажа без заобиколки, че мисля за вашето добро толкова, колкото и госпожица Кардовил.

— Вярвайте, мила моя — каза Адриана, че има похвали, които утвърждават честта на човека, като наистина го възнаграждават и насърчават. Такива са похвалите на господин Родин… зная това.

— Но, драга госпожице, не бива само на мен да отдавате тая оценка. Тая мила душа не е ли посестрима на Агрикол Балдуин, добрият работник и популярен поет? Е, добре, привързаността на един такъв човек не е ли най-добрата гаранция за тая оценка? — прибави усмихнат Родин.

— Имате право, господине — каза Адриана, — защото, без да познавам тази клетница, започнах много живо да се интересувам от участта й още от деня, в който брат й ми говори за нея толкова разпалено и с такъв възторг, че веднага оцених, че е достойна да вдъхне такава благородна привързаност.

Тези думи на Адриана, които припомняха за нещо друго, толкова смутиха Гърбавото, че бледото й лице се изчерви.

Както знаем, клетницата обичаше Агрикол със страстна, но болезнена и скромна любов и всяко, дори и косвено напомняне за нейното чувство жестоко я измъчваше. И когато госпожица Кардовил говореше за привързаността на Агрикол към Гърбавото, тя погледна към Родин и срещна неговия наблюдателен и проницателен поглед.

Ако беше самичка с Адриана и чуеше да се говори за Агрикол, младата шивачка би се смутила, но би се справила с положението, а сега и се стори, че йезуитът, който и без това й вдъхваше неволен страх, чете направо в сърцето й и се сеща за тайната и нещастна любов, на която тя бе жертва. Затова и смущението й бе толкова очевидно.

Всеки умен човек, какъвто бе и Родин, търси причината и по най-дребното следствие. От една страна йезуитът виждаше едно грозно, сакато момиче, но иначе добре развито умствено и способно на страстна преданост; от другата страна стоеше млад, хубав, смел, духовит и откровен работник.

„Наистина, отгледани са заедно, обичат се братски и са си мили един на друг, но човек не се черви от братската любов — рече си Родин. — А Гърбавата се изчерви и смути от погледа ми. Дали пък не е влюбена в Агрикол? Ще трябва да го проверя — реши си той.“

Забелязал учудването на Адриана от смущението на Гърбавото, йезуитът посочи с поглед на господарката младата работничка, усмихна се и рече:

— Виждате ли, госпожице, как се изчерви клетото момиче, когато заговорихме за любовта на този добър работник към нея?

Гърбавото наведе глава и съвсем се засрами и смути.

След като помълча малко, за да даде възможност на острата стрела добре да проникне в сърцето на клетницата, мъчителят поде:

— И продължава да се смущава…

После, след повторно мълчание, щом момичето започна да пребледнява като мъртвец и цяло да трепери, йезуитът се изплаши да не е прекалил. Адриана се обърна към гърбавото с жалостив глас:

— Защо се смущавате толкова, мила моя?

— Ясно е — пое Родин добродушно. И тъй като искаше да чуе онова, което знаеше, се постара да се покаже, че не се сеща за нищо. — Ясно е — повтори той. — Добрата и нежна сестра, която обича брат си, мисли, че когато хвалят него, хвалят нея…

— И понеже е толкова скромна, колкото и добра — прибави Адриана, като хвана Гърбавото за ръцете — и най-малката похвала, отправена към брат й или към нея много я смущава. Но това е детинщина и аз ще й се скарам…

Госпожица Кардовил говореше искрено, защото обяснението, което даваше Родин и се виждаше, пък и беше за вярване.

И както всички, които треперят да не би да разкрие съкровената им тайна, са склонни бързо да се успокоят, тъй и Гърбавото се успокои или по-скоро, за да не умре от срам, имаше нужда да повярва, че последните думи на Родин са искрени и той не се сеща за любовта й към Агрикол. Вече по-спокойна, тя се обърна към Адриана:

— Прощавайте, госпожице, но не съм привикнала с благосклонността, с която ме обсипвате и не зная какво да кажа за добрините ви към мене.

— Моите добрини ли? — учуди се Адриана. — Мисля, че още нищо не съм направила за вас. Но слава богу, от днес ще имам възможност да възнаградя предаността ви към мене, любовта ви към работата и вашето достойнство, за което дадохте толкова доказателства сред толкова нещастия и грижи. С една дума, от днес нататък, ако това ви харесва, няма вече да се делим.

— Това е много, госпожице — с разтреперан глас рече Гърбавото.

— Успокойте се — прекъсна я Адриана, — ако приемете, аз ще съумея да съчетая моето донякъде себелюбиво желание да ви имам до себе си с независимостта на вашия характер, навикът да се трудите, вкусът ви към усамотение и вашата нужда да се посвещавате на всичко, което заслужава състрадание. Дори, няма защо да крия, смятам да ви привлека и задържа при себе си, като ви дам средства, за да удовлетворите тези великодушни стремежи.

— Но какво съм сторила, госпожице — каза добродушно Гърбавото, — за да заслужа дотолкова вашето благоволение? Напротив, с добрините започнахте вие, показвайки се великодушна към моя брат?

— Тук не става дума за благоволение или признателност — каза Адриана, — ние вече сме се наплатили… Аз ви говоря за привързаност, за искрено приятелство, което и ви предлагам.

— За приятелство… с мене ли… госпожице?

— Хайде, хайде — усмихна се чаровно Адриана, — не се учудвайте толкова. Веднъж съм решила, че ще ми бъдете приятелка, и ще видите, че това ще стане… Време е да попитам за какво сте дошли?

— Тази сутрин господин Дагоберт получи писмо, в което го молят да дойде тук, където щели да му съобщят добри новини за нещо, което много го интересува. Като мислеше, че се касае за дъщерите на маршал Симон, той рече: Гърбаво, ти взе толкова живо участие във всичко, което се отнася до тия мили деца, че трябва да дойдеш с мен. Когато ги намерим, моята радост ще бъде и твоя награда…

Адриана погледна Родин, който кимна в знак на съгласие и рече:

— Да, да, драга госпожице, писах на този храбър войник, но не се подписах. Нито пък дадох повече обяснения, друг път ще ви кажа защо.

— А защо дойдохте сама, скъпа? — попита Адриана.

— Уви, госпожице, толкова се трогнах от вашия прием, че не успях да ви разкрия страховете си.

— Какви страхове? — попита Родин.

— Знаейки, госпожице, че вие живеете тук, си помислих, че това писмо до господин Дагоберт е ваше дело. Казах му предложението си и той го възприе. Щом пристигнахме, той бе толкова нетърпелив, че още от врата попита дали сирачетата са тук. Казаха му, че ги няма. Тогава въпреки всичките ми молби, той се реши да иде и разпита за тях в манастира.

— Какво неблагоразумие — извика Адриана.

— И то след случилото се по време на среднощния взлом в манастира — прибави Родин и повдигна рамене.

— Напразно се мъчих да го убедя — продължи Гърбавото, — че писмото не съобщава със сигурност, че ще му предадат сирачетата, а само че ще му дадат сведения за тях. Той не поиска да ме послуша и ми рече:

— Ако не науча нищо, ще дойда да те намеря, — но те бяха завчера в манастира, сега всичко е излязло наяве, не могат да не ми ги дадат.

— С такава глава — усмихна се Родин, — човек не може да се препира.

— Боже мой, само да не го познаят — възкликна Адриана, която си спомни за заплахите на господин Баление.

— Това е невероятно — рече Родин, — няма да му отворят… А това е най-лошото, което може да му се случи. После следователят ще дойде с двете момичета… Аз нямам повече работа тука, грижите ми са други. Трябва да науча къде се намира Джалма: затова кажете ми къде ще мога да се видя с вас, скъпа госпожице, за да ви съобщавам редовно своите издирвания и за да се уговорим за всичко, що се отнася до принц Джалма, ако моите издирвания, както се надявам, успеят.

— Ще ме намерите в дома ми, в моята нова къща на улица „Анжуйска“, в някогашния дворец на Боле. Там ще живея. Добре, че се сетих — рече изведнъж Адриана след кратък размисъл — по няколко причини не ми се струва много прилично, нито, може би, благоразумно да предложа на принц Джалма да живее в онази част на двореца Сен-Дизие, където живях аз. Преди няколко дни видях една малка, много хубава, добре подредена, съвсем завършена къща, която с известни промени в обзавеждането за кратко може да стане хубаво жилище… Да, това е за предпочитане — прибави госпожица Кардовил. При това, по този начин ще мога много по-сигурно да опазя своето инкогнито.

— Как — извика Родин, чиито планове доста се нарушаваха от новото решение на господарката, — вие искате той да не знае…

— Да, искам принц Джалма да не знае кой е непознатият приятел, който му помага; желая да не му се казва името и даже да не допуска, че съществувам… поне засега… По-нататък, след месец — ще преценя… Обстоятелствата ще ми подскажат какво да сторя.

— Но няма ли да е трудно да се запази неизвестността? — попита Родин, едва прикривайки недоволството си.

— Ако принцът дойде да живее в моя дворец, бих споделила вашето мнение. От съседството с леля ми той ще научи всичко. И този мой страх е една от причините, които ме карат да се откажа от първоначалния си план. Но сега принцът ще живее в доста отдалечено от нас жилище на „Бяла улица“. Кой ще му съобщи за онова, което не трябва да знае? Един от старите ми приятели господин Норвал, вие, господине, и тази добра девойка — и тя посочи Гърбавото, — това са хората, които знаят моята тайна. Уверена съм, че всички сте благоразумни. Следователно тайната ще бъде запазена напълно. Впрочем, утре ще говорим по-подробно за тази работа. Най-напред трябва да успеете да намерите нещастния млад принц.

Макар, че Родин се ядоса много за ненадейното решение на Адриана относно настаняването на принц Джалма, той се овладя и отговори:

— Съвестно ще изпълня желанието ви, драга моя госпожице, и ако позволявате, утре ще дойда да ви дам отчет за онова, което благоволихте да определите преди малко като моя задача, дадена от Провидението.

— Тогава утре ще се видим. Ще ви очаквам с нетърпение, каза Адариана. — Позволете ми винаги да разчитам на вас, както и вие от днес можете да разчитате на мене. Ще трябва да бъдете снизходителен, защото предвиждам, че ще искам още много съвети, много услуги, а след като ви дължа толкова…

— Никога няма да ми бъдете длъжница, скъпа госпожице. Никога — каза Родин и след като се поклони на Адриана, бавно тръгна към вратата.

Тъкмо се канеше да излезе, когато пред него се изправи Дагоберт.

— Най-сетне, залових единия… — извика войникът и здраво хвана йезуита за яката.

II глава
Извинението

Когато госпожица Кардовил видя, че Дагоберт хваща Родин за шията грубо и здраво, пристъпи няколко крачки към войника и извика уплашено:

— За бога, господине… какво правите?

— Какво правя ли? — отговори троснато войникът, без да изпуска Родин и се обърна към Адриана, която не познаваше. — Възползувам се от случая да удуша един нещастник от бандата на предателя, ако не ми кажете къде са моите клети дечица.

— Ще ме удушите… — пресипнало промълви йезуитът, като се мъчеше да се отскубне от ръцете на войника.

— Къде са сирачетата, щом ги няма тук? Защо не ми отговарят? — извика Дагоберт гръмогласно.

— Помогнете ми! — на свой ред извика Родин.

— Ах! Ужасно! — прошепна Адриана и пребледняла, разтреперана, с умолително сключени ръце се обърна към Дагоберт:

— Милост, господине! Изслушайте ме! Чуйте го!

— Господин Дагоберт — намеси се Гърбавото и се втурна да възпре със слабите си ръце войника. — Това е госпожица Кардовил — посочи му тя Адриана. — Не вършете насилие пред нея! И преди всичко вие се лъжете…

Като чу името на госпожица Кардовил, благодетелката на сина му, войникът бързо се обърна към нея и пусна Родин, който почервенял от гняв и от задушаване побърза да оправи яката и вратовръзката си.

— Прощавайте, госпожице — каза Дагобер, като пристъпи към Адриана, която още беше бледа от страх. — Не знаех, че сте вие и неволно се подадох на гнева си при ненадейната среща с този човек.

— Боже мой, какво имате против този господин? — възкликна Адриана. — Да бяхте ме изслушали, щяхте да разберете…

— Прощавайте, че ви прекъсвам — каза войникът на Адриана с въздържан глас и се обърна към Родин, който бе възвърнал спокойствието си: — Благодарете на госпожицата и се махайте… Ако останете тука не отговарям за себе си.

— Само една дума ще ви кажа, уважаеми господине — поде Родин, — аз…

— Казвам ви, че не отговарям за себе си, ако останете тук — извика Дагобер и тропна с крак.

— Кажете поне защо се гневите на този човек… — попита Адриана — и преди всичко не вярвайте на външността, успокойте се и ни изслушайте…

— Как да се успокоя, госпожице, когато мисля само за едно — извика Дагоберт отчаяно… — Мисля само за пристигането на маршал Симон, който всеки момент ще бъде в Париж.

— Наистина ли? — учуди се Адриана.

И Родин също се изненада приятно.

— Снощи — продължи Дагоберт, — получих писмо от маршала. Слязъл е в Хавър. От три дни правя всичко възможно, за да ми върнат сирачетата, защото машинацията на тия нещастници не успя (и той посочи Родин със заплашителен поглед). А не ми ги дават… Пак кроят някое злодеяние. Какво ли още може да стане…

— Господине — каза Родин и се приближи до Дагоберт, — позволете ми да ви…

— Вървете си — извика Дагоберт, раздразнен от мисълта, че всеки момент маршалът може да пристигне в Париж. — Вървете си, защото ако не беше госпожицата, щях да си отмъстя поне на един от вас…

Родин се доближи до Адриана, посочи й Дагоберт с трогателно съжаление и рече на войника:

— Отивам си, господине, още повече, че се канех да изляза, когато вие влизахте.

После йезуитът пошушна на госпожица Кардовил.

— Горкият войник, от мъка не знае какво върши. Дори не може да ме изслуша. Обяснете му всичко, скъпа госпожице, вярвам, че ще му стане мъчно, че се е отнесъл така с мен. А, между другото — продължи Родин, като бръкна в джоба на редингота си и извади едно малко вързопче — моля ви дайте му това нещо… Това е моето малко отмъщение.

Поела малкото вързопче, Адриана гледаше йезуита смаяно. Но той вдигна показалец към устните си и на пръсти, заднишком, се оттегли към вратата, като посочи още веднъж Дагоберт със съжалителен поглед.

А старият войник, мрачен и отпаднал, с наведена глава и скръстени ръце слушаше утешенията на Гърбавото.

Когато Родин излезе от стаята, Адриана се приближи до войника и със свойствения й мек глас и сърдечно съчувствие му рече:

— Поради вашето тъй шумно влизане, не можах да ви попитам нещо, което живо ме интересува… Какво стана с раната ви?

— Благодаря, госпожице — каза Дагоберт, посъвзел се малко. — Не е сериозна, пък и нямам време да мисля за нея… Много ми е жал, че се показах толкова груб пред вас като изгоних тоя нещастник. Но когато видя такива хора, не мога да се стърпя, изведнъж кипва кръвта ми.

— Вярвайте ми, че осъдихте прибързано лицето, което се намираше тук преди малко.

— Прибързано, казвате… Та аз не познавам този човек от днес. Той беше заедно с предателя абат д’Егрини…

— Така е, но това не му пречи да бъде честен и добър.

— Той ли? — извика Дагоберт.

— Да, той. И сега се грижи само за едно, а то е да ви върне децата.

— Той?… — повтори Дагоберт, втренчен в Адриана, сякаш не искаше да вярва на ушите си. — Той да ми върне децата?

— Да. Може би по-скоро, отколкото си мислите.

— Госпожице, лъже ви. Този стар злодей ви лъже…

— Не — поклати глава Адриана с усмивка, — имам доказателства на неговата искреност. Първо, той стана причина да ме освободят от тази къща.

— Не може да бъде! — извика Дагоберт смаян.

— Това е цялата истина. И още нещо, което може да ви свърши работа — и Адриана му протегна малкото вързопче, което Родин й бе дал. — Тъй като не искаше повече да ви дразни, той ми остави това и каза: „Дайте го на този храбър войник, то ще бъде моето отмъщение.“

Дагоберт гледаше госпожица Кардовил смаяно и машинално разтваряше малкото вързопче. Когато го разтвори и позна сребърния си, почернял от годините кръст с избелялата и овехтяла черна лента, които му бяха откраднали в странноприемницата „Белия сокол“ извика с разтуптяно сърце:

— Кръстът ми! Моят кръст! — от възхищение и радост притисна сребърния кръст до побелелите си мустаци.

Адриана и Гърбавото се трогнаха дълбоко от умилението на войника, който внезапно се завтече към вратата, откъдето преди малко бе излязъл Родин и извика:

— Никой не може да направи повече за мен… Отговаряте ли и вие, госпожице за този добър човек, с когото се отнесох толкова зле и го обидих… Трябва да му се извиня, трябва да му поискам прошка.

Като каза това, Дагоберт бързо излезе от стаята, тичешком надзърна в съседните помещения и хукна по стълбите, настигайки Родин на последното стъпало.

— Господине — каза му войникът с глас, в който звучеше съжаление и побърза да го хване за ръката. — Трябва веднага да се качите горе.

— Добре ще бъде, уважаеми господине, най-сетне да решите какво точно искате — каза Родин добродушно. — Преди малко ми заповядвахте да си вървя, сега пък — да се върна. На кое от двете да се подчиня?

— Преди малко, господине, сгреших. А когато сгреша нещо, го поправям. Аз ви обидих и се отнесох зле с вас пред свидетели и искам пред свидетели да ви се извиня.

— Благодаря ви, но бързам. Много бързам…

— Не бива да бързате. Казвам ви да се качите горе, иначе… Иначе… — Дагоберт хвана ръката на йезуита и я стисна сърдечно. — Иначе, щастието, което ми дарихте като ми върнахте кръста ми, не ще бъде пълно.

— Щом е така скъпи приятелю, да се качим…

— И не само, че ми върнахте кръста, за който аз, защо да крия, плаках… — извика Дагоберт, — но госпожицата ми каза още, че благодарение на вас клетите ми дечица ще се върнат. Истина ли е, боже мой! Нима е истина?

— Не ставайте смешен — каза Родин и се усмихна хитро. — Успокойте се, стари дяволе, ще ви върнат двете ангелчета.

И йезуитът се заизкачва по стълбите.

— Днес ли ще ми ги върнат? — попита Дагоберт, хвана Родин за ръката и го задържа.

— Ех, скъпи приятелю — рече йезуитът, — кажете ми най-после, ще стоим ли, ще се качваме ли, ще слизаме ли? Не се сърдете, но ме карате да вървя като костенурка.

— Имате право, горе ще се обясним по-добре. Хайде, да вървим — рече Дагоберт.

След това войникът улови Родин под ръка и го въведе тържествуващ в стаята, в която Адриана и Гърбавото стояха все така изненадани от ненадейното изчезване на войника.

— Ето го. Ето го — извика Дагоберт, влизайки. — Успях да го настигна на изхода.

— И да ме върнете светкавично! — прибави Родин доста запъхтян.

— Сега, господине — рече важно Дагоберт — заявявам пред госпожицата, че сгреших като се отнесох грубо с вас и като ви обидих. Затова ви моля да ми простите. С радост признавам, че ви дължа твърде много, да, твърде много, кълна се, когато дължа някому нещо, аз се издължавам.

И Дагоберт още веднъж подаде искрено ръка на Родин, който я стисна сърдечно и добави:

— Боже мой, какво толкова съм сторил? Каква услуга чак толкова съм ви направил?

— Ами това? — попита Дагоберт и посочи кръста. — Не знаете ли какво е за мене този кръст?

— Предполагах, че значи много за вас, затова и пожелах да ви го дам. Затова го донесох. Но между нас казано, така ме посрещнахте, че нямах време да…

— Господине — каза Дагоберт посрамен, — уверявам ви, че жестоко се разкайвам за онова, което сторих.

— Зная, скъпи приятелю, но да оставим този разговор. Интересно ми е защо ви е толкова скъп този кръст?

— Онзи, който ми го връчи, беше светец за мене… Самият Господ… се е докосвал до него…

— Как! — престори се Родин, че гледа кръста с почтително удивление. — Наполеон… Наполеон Велики е докосвал с ръката си на победител този благороден, почтен кръст?

— Да, господине, той ми го окачи на разкървавените ми гърди… Като превръзка на петата ми рана. И трябва да знаете, че дори да умирам от глад и да ме накарат да избирам между кръста и хляба, нямаше да се поколебая да предпочета кръста и когато умирам, да си го сложа до сърцето… Но стига, стига, нека говорим за друго. Старият войник е глупав, нали? — прибави Дагоберт и закри очи с ръка. После сякаш се засрами, че скрива чувствата си, изправи глава, остави една сълза да се търколи по бузата му и продължи: — Не се учудвайте, че плача, загдето намерих скъпоценния кръст.

— Радвам се, щастлив съм, че ви върнах това съкровище — каза Родин трогнат и прибави: — Бога ми! Днешният ден ще бъде щастлив за всички, както ви съобщих тази сутрин в писмото си.

— Писмото без подпис? — попита войникът все по-учуден. — Вие ли го…

— Аз ви го писах! Само че се боях от някоя нова примка на абат д’Егрини, затова не исках, както добре разбирате, да се обясня по-открито.

— Ще видя ли пак сирачетата си?

Родин поклати глава утвърдително и крайно добродушно.

— Кажете сега — намеси се усмихната Адриана — имах ли право да ви упреквам, че зле осъдихте господин Родин?

— Защо не ми казахте всичко, още като влязох? — извика Дагоберт, замаян от радост.

— Но щом влязохте, започнахте да ме душите, драги мой — рече Родин.

— Наистина много прибързах… Прощавайте! Но винаги ви виждах заедно с абат д’Егрини срещу нас и в първата минута…

— Госпожицата — Родин се поклони на Адриана, — ще ви каже, че без да зная съм бил съучастник в много предателства. Но щом разбрах, оставих лошия път, по който се бях обвързал да вървя против волята си и тръгнах в честния, правия и справедливия.

Адриана утвърдително кимна на въпросителния поглед на Дагоберт.

— Не подписах писмото, което ви изпратих, защото ме достраша да не би името ми да ви смути и ви помолих да дойдете тука, а не в манастира, защото се опасявах, както се боеше и тази мила госпожица, да не би да ви познае или портиерът или градинарят и това да ви изложи на опасност.

— Но аз мисля, че господин Баление знае всичко — каза Адриана неспокойно. — Той ме заплаши, че ако се оплача в съда за постъпката им, ще издадат Дагоберт и сина му.

— Бъдете спокойна, скъпа госпожице, сега вие ще поставяте условията — рече Родин. — Оставете нещата в мои ръце. А колкото до вас, драги ми приятелю, мъченията ви свършиха.

— Да — потвърди Адриана, — един справедлив, благосклонен съдебен чиновник отиде в манастира да вземе дъщерите на маршал Симон и ще ги доведе тук. И той като мене реши, че ще бъде по-добре да дойдат да живеят в дома ми. Но моето решение ще бъде окончателно само, ако вие се съгласите, защото майка им ги е поверила на вас.

— Вие искате да заместите майка им, госпожице, за което ви благодаря от сърце и от мое и от тяхно име — отговори Дагоберт. — Но понеже урокът беше много тежък, ще ви моля да не оставяте вратата на стаята им отворена ни денем, ни нощем. А ако излизат с вас, ще ми позволите да ви следвам отблизо, без да ви изпускам от очи, както би сторил Сърдитко, който се оказа по-добър пазач от мене. Щом си дойде маршалът, а това ще стане скоро, стражата ще се вдигне… Дай Боже, да побърза!

— Да — каза Родин твърдо, — дай Боже да си дойде по-скоро, защото ще трябва да потърси сметка от абат д’Егрини за преследването на дъщерите му. А освен това маршалът не знае всичко.

— Страхувате ли се за злодея? — попита Дагоберт, който си мислеше, че маркизът може би скоро ще се срещне с маршала.

— Няма какво да се боя за малодушните и предателите — отвърна Родин. — И когато си дойде маршалът… — Йезуитът прекъсна думите си и след малко продължи. — Когато маршалът ми направи честта да ме изслуша, ще разбере, че неговите най-скъпи приятели, както и той, са преследвани най-безмилостно от омразата на един толкова опасен човек, какъвто е абат д’Дегрини.

— Как така? — учуди се Дагоберт.

— Но, боже мой, самият вие сте пример за това, което казах — отвърна Родин.

— Аз?…

— Да не мислите, че станалото в гостилницата „Белия сокол“ е някаква случайност?

— Кой ви е разказал това? — попита Дагоберт смутен.

— Или щяхте да приемете предизвикателството на Морок — продължи йезуитът, без да отговори на Дагоберт — и да попаднете в клопка, или ако го отблъснехте, щяха да ви затворят, защото нямате паспорт, както и ви арестуваха и затвориха като някакъв нехранимайко заедно със сирачетата… Сега знаете ли с каква цел бе всичко това? За да ви попречат да стигнете тук на 13 февруари.

— Колкото повече ви слушам, господине — намеси се Адриана, — толкова повече ме плашат средствата, с които си служи абат д’Егрини. Ако думите ви не будеха безгранично доверие…

— Щяхте да се усъмните в тях, госпожице, нали? — каза Дагоберт. — И на мен не ми се вярва, че колкото и да е лош, този отстъпник ще се съюзи с един звероукротител от Саксония. После, откъде ще знае, че аз и децата ще минем през Лайпциг? Това не може да бъде, драги ми господине.

— Наистина, господине — поде Адриана, — страх ме е да не би вашата справедлива омраза към абат д’Егрини да ви заблуждава и затова да му приписвате неограничена сила.

Като погледна Адриана и Дагоберт със съжаление Родин попита:

— Тогава как щеше да попадне вашият кръст в ръцете на абат д’Егрини, ако той нямаше връзка с Морок?

— Наистина, господине — каза Дагоберт — от радост не ми дойде наум да помисля за това как моят кръст попадна в ръцете ви?

— Виждате ли, че абат д’Егрини е имал контакти в Лайпциг, за които вие и госпожицата изглежда се съмнявате?

— Но как така моят кръст стигна в Париж и попадна във ваши ръце?

— Кажете ми, не ви ли арестуваха в Лайпциг, защото нямахте паспорт?

— Да, но така и не можах да разбера как изчезнаха паспортът и парите ми. Мислех, че съм ги изгубил по пътя.

Тогава Родин рече:

— Открадна ви ги в странноприемницата „Белият сокол“ някои си Голиат, един от верните слуги на Морок, който изпрати на абат д’Егрини и паспорта и кръста, за да му докаже, че е успял да изпълни заповедите му, които се отнасяха до сирачетата и до самия вас. Завчера напипах ключа на тази мрежа: в книжата на абат д’Егрини се намираха и кръстът и паспортът, вързопът беше голям, ако го вземех щеше да забележи. Но надявайки се, че ще се видим тази сутрин и знаейки как един войник почита императорския кръст, не се подвоумих: сложих го в пазвата си и реших преди всичко да върна кръста на притежателя му.

— По-добро нещо от това не можехте и да сторите — каза Адриана — и тъй като съчувствам на Дагоберт, лично ви благодаря. — И като помълча малко продължи: — Но, кажете ми, с каква ужасна сила разполага абат д’Егрини, та да може да има и в чужда страна толкова обширни и странни връзки?

— Мълчете! — почти извика Родин и уплашено взе да се озърта наоколо. — Мълчете… мълчете! — повтори и потрети той. В името на бога, не ме питайте за това!

III глава
Откритията

Госпожица Кардовил, която бе силно учудена от факта, че Родин толкова се изплаши, когато го попита за странната сила на абат д’Егрин, се обърна към него:

— Господине, какво толкова учудващо и смущаващо има във въпроса ми?

Родин замълча, огледа се крадешком и чак след това отговори с престорено неспокойство:

— Моля ви, госпожице, не ми задавайте повече този опасен въпрос, защото както се казва понякога и „стените имат уши“.

Адриана и Дагоберт се спогледаха още по-учудени.

Гърбавото, подвластно на вътрешните си чувства, продължаваше да изпитва непреодолимо недоверие към Родин. Макар че я плашеше, тя се опитваше да го наблюдава незабелязано и някак си да проникне в тайнствените му мисли. Точно в един такъв момент йезуитът срещна неспокойният поглед на Гърбавото. Кимна й леко усмихнат, което силно я смути и я принуди да наведе засрамено очи.

— Скъпа госпожице — продължи мисълта си Родин, обръщайки се отново към Адриана, — не ме питайте повече за силата на абат д’Егрини.

— Но аз искам да разбера, защо толкова се колебаете да ми отговорите? Страх ли ви е от нещо?

— Скъпа госпожице — изрече Родин обзет от ужас, — тези хора са толкова силни и омразата им е така страшна!

— Успокойте се, господине. Отлично знаете, колко съм ви задължена и никога няма да ви лиша от подкрепата си.

Родин изглеждаше малко засегнат от тези думи.

— Нима аз се страхувам за себе си? Моята личност в случая не е от значение. По-скоро се тревожа за вас, за маршал Симон, за хората от вашия род… Затова още веднъж ви моля да не ме питате, защото, помнете това — има тайни, които са опасни за тези, които ги знаят…

— В такъв случай, господине, не е ли по-добре човек да знае за опасностите, които могат да го сполетят?

— Когато човек има сведения за движението и силите на неприятеля си, той може по-сигурно да се защитава — намеси се Дагоберт. — За предпочитание е да бъдеш нападнат в лице, а не тайно, през нощта.

— Освен това, вярвам, че разбирате това — допълни Адриана, — казаното дотук засилва моето безпокойство…

Йезуитът направи усилие да покаже голямата вътрешна борба, на която е подложен:

— Съжалявам наистина, че трудно разбирате думите ми… Това ме принуждава да открия пред вас неща, които би било по-добре да не знаете…

— За Бога говорете по-бързо — прекъсна го Адриана.

Родин заговорнически се обърна към всички присъствуващи.

— Никога ли досега не сте чували да се говори за едно силно братство, чиято мрежа се простира над цялата земя и има свои членове във всички среди на обществото… Не сте ли чували, че дори тайните на царе и правителства са му известни? Това е всесилно общество, което с една-единствена дума поставя своите хора на най-високите постове в различните йерархии и пак само с една дума може да ги запрати в калта…

— Господи! За какво Общество говорите!? Думите ви са странни и непонятни…

— Учудва ме вашата неосведоменост, госпожице.

— Какво толкова учудващо има?

— Защото дълго време вие живеете у своя роднина, където често сте виждали абат д’Егрини.

— Вярно е, че съм живяла у госпожа Сен-Дизие, но контактите ми с нея бяха нищожни, тъй като изпитвам към нея силна неприязън.

— Може би сте права, защото би трябвало да се сетя, че именно там навярно е било спазвано строго мълчание за това Общество. Още повече, като се има предвид факта, че именно благодарение на Обществото госпожа Сен-Дизие се бе ползвала с голямо влияние по време на последното царство… Трябва да знаете също така, че благодарение на същото това Общество абат д’Егрини е толкова опасен човек. Благодарение на него той може да достигне обекта на своето преследване независимо от това дали се намира в Сибир, Индия или Американските планини. Можете да ми вярвате напълно, защото преди няколко дни, когато преглеждах книжата на д’Егрини, открих сред тях неоспорими доказателства, че именно той е човекът, който ръководи тук това Общество.

— Но как се казва това Общество, господине? — попита Адриана.

— Името ли… Ами…

— Да, името — нетърпеливо повтори Адриана. Не по-малко бяха напрегнати Дагоберт и Гърбавото.

Родин се огледа и направи знак на всички да се приближат до него, след което почти шепнешком изрече:

— Името му е… Исусово общество.

— Йезуитите! — почти извика госпожица Кардовил, която не можа да се въздържи и силно се изсмя. От цялата тайнствена сцена, която бе разиграл Родин, тя очакваше, че ще узнае нещо наистина страшно… Адриана отново се засмя.

— Йезуитите съществуват само в книгите. Те може и да са били някога страшни, но това не означава, че днес трябва да приписваме тяхната сила и влияние на госпожа Сен-Дизие и на господин д’Егрини. Ако това поне малко е вярно, то напълно разбирам моето неприязнено отношение към тях.

След като изслуша тези думи на госпожица Кардовил, Родин я прекъсна внимателно, дори с известна важност:

— Вашето пренебрежение, скъпа госпожице, ме плаши. Би трябвало да приемате миналото като знак за бъдещето и тогава навярно щяхте да си отговорите на въпроса, защо именно върху вас се изсипа въздействието на това Общество.

— Върху мен ли? — попита Адриана все още смеейки се, но в гласа й се долавяше известно безпокойство.

— Да, върху вас…

— И какви са доказателствата, ако смея да попитам?

— Наистина ли сте толкова наивна? Спомнете си кои ви затвориха в болницата заради „психическото“ ви разстройство. Трябва ли да ви убеждавам, че господарят на този дом е един от най-преданите служители на Обществото. Като такъв той естествено, е сляпо оръдие в ръцете на господин д’Егрини!

— За доктор Балини ли говорите? — попита вече съвсем сериозно Адриана.

— Да, именно той е оръдие на страшния водач д’Егрини! Личните си качества и умения той използва в коварни планове, но трябва да му се признае, че е природно надарен човек. Затова ще ви дам съвет, след нашия днешен разговор всички вие бъдете особено наблюдателни към неговите действия, защото съм сигурен, че той не смята все още въпроса за наследството за приключен. Бъдете готови за нови преследвания, които без съмнение ще бъдат по-различни от досегашните, но навярно по-опасни…

— Благодаря ви за предупреждението, приятелю — изрече Дагоберт развълнувано. — Надявам се, че ще бъдете с нас.

— Надценявате ме, но колкото и малки да са възможностите ми, винаги можете да разчитате на тях, защото сте честни хора — отвърна Родин.

— Сега чак си обяснявам — замислено проговори Адриана, — голямото влияние на моята роднина Сен-Дизие върху околните. Отдавах всичко на връзките й с влиятелни хора. Дори допусках, че и тя като абат д’Егрини е една участничка в долни интриги, за които вярата е била само прикритие, но чак такива неща…

— Колко много все още не знаете! — започна отново Родин. — Дори не сте забелязали, че следят всяка ваша стъпка чрез подставени лица. Проследено е всяко ваше действие. Действията им са предпазливи, внимателни, обмисляни стотици пъти. Така започват с финото ласкателство и стигат до откритите заплахи. Така успяват да упражнят властта си над вас, без вие да усещате това.

Думите на Родин бяха толкова убедителни, че Адриана се уплаши, но бързо се съвзе от своята моментна слабост:

— Не се съмнявам във вашата искреност, но… трудно ще повярвам в съществуването на такава адска сила. Продължавам да твърдя, че това е било възможно вероятно преди доста години, но днес… И слава Богу, че тия славолюбиви свещеници са изчезнали завинаги.

— Да, така е, изчезнали са, но защото умеят да се разпръскват във всички случаи, когато това им е необходимо, но точно тогава са най-опасни, защото недоверието на хората към тях отслабва. А всъщност те бдят в мрака. Повярвайте, госпожице, това са хитри и коварни хора! Дълго време, още преди да разбера за абат д’Егрини, аз изучавах историята на това Общество. Ще ви обземе истински ужас, ако разберете с какви средства си служат. Разберете, че истинският им нрав и цели са прикрити зад изтънчена вежливост и внимание… — В този момент Родин погледна към Гърбавото, но понеже Адриана не схвана мълчаливия намек, той продължи: — Щом сте се озовали на пътя им трябва да станете изключително внимателна. Не се доверявайте на кротки думи и комплименти, на благородна привързаност и най-нежна преданост, дори да идва от страна на най-близките ви приятели. Преоценете доверието към своите приятели.

— Но това е прекалено! — отвърна остро Адриана. — Мисля, че пресилвате нещата. Не е възможно съществуването на предателство в такива размери сред близки хора…

— Съдете сама, скъпа госпожице: та именно ваш роднина, господин Харди, който се отличава с великодушно и широко сърце, стана жертва на такова предателство… Освен това, знаете ли какво пише в завещанието си един от вашите дядовци? Черно на бяло съобщава, че смъртта му е следствие омразата на тези хора. Днес, сто и петдесет години по-късно, неговите потомци отново са преследвани от Обществото.

— Това звучи наистина ужасно, но нима няма сили, които биха могли да се противопоставят на тази жестокост?

— Благоразумието, скъпа госпожице, благоразумието и задълбоченото проучване на всички, които са в кръга около вас — това е най-доброто оръжие.

— Но как е възможно да се живее с постоянни подозрения и недоверие?!

— Именно това целят хората от Обществото, за да направят живота ви несигурен и злочест. Затова ви моля, скъпа моя, както и вас, достойни войнико — не се доверявайте лекомислено. Пазете се от демонстративната доброжелателност. Вслушайте се и вие в съвета ми — обърна се той към Гърбавото, — бъдете нащрек, дори когато почивате след уморителния ден.

— Но аз, господине, нямам причини да се боя…

— Нямаш ли? Нима не обичаш нежно госпожица Адриана, която е твоя покровителка? Нали точно ти й се притече на помощ? Нали пак ти си посестрима на сина на този войник, смелия Агрикол? Не са ли напълно достатъчни тези неща, за да предизвикат омразата на Обществото? Не мисли, скъпа, че преувеличавам. Анализирайте всичко, което изброих и сами ще се убедите в надвисналата опасност. Спомнете си за разговора ми с маршал Симон, когато му припомних инцидента със затварянето в Лайпциг. На самата теб, скъпо дете, се случиха странни на пръв поглед неща, като довеждането ти тук, против всички закони, в нарушение на гражданското право и свободата на личността. Нали разбираш сега, че нямам склонност към преувеличаване?… Именно в това е силата на Обществото. Затова ви моля всички да бъдете бдителни. Обръщайте се към мен за всеки незначителен случай, който ви се е сторил подозрителен. Макар и само за няколко дни вече успях да опозная коварството, хитростите и похватите на тези хора и ще мога да ви защитя.

— В такъв случай, господине — обърна се към него госпожица Кардовил, — като отказвате да приемете моята признателност, не бихте ли се съгласили да станете мой съветник?

Според тактиката, към която винаги са се придържали синовете на Лойола, те ту отричат своето съществуване, за да се укрият от вражи погледи, ту обявяват на всеослушание голямата сила и жизненост на своето братство, за да поддържат страхът у по-слабите хора.

Когато управителят на Кардовилската земя отвори дума за съществуването на йезуитите, Родин му се присмя в очите, а днес, по време на този разговор той се стремеше да всее смут в мислите на младата госпожица Кардовил. Именно на тези малки зрънца съмнение той разчиташе за осъществяване на зловещите си бъдещи планове.

Гърбавото не преставаше да се страхува от Родин. Въпреки това, след всичко което днес чу, след смелото му разкриване съществуването на тайното и страшно Общество, младата работничка повярва на искреността на йезуита. Без да подозира, че той самият е член на това Общество, тя му бе благодарна за сведенията и съветите, които той така щедро даряваше днес. Родин улови притаения й поглед и побърза да затвърди извоюваните позиции пред Гърбавото, която доскоро се отнасяше с недоверие към всяка негова дума. Йезуитът се направи, че е забравил нещо много важно и артистично се плесна по челото:

— Боже, щях да забравя. — Той се обърна към Гърбавото и попита внимателно: — Знаете ли, скъпа дъще, къде е сега сестра ви?

Смутена от този неочакван въпрос Гърбавото се изчерви, като преди да отговори за един миг си припомни последната си среща с Вакханалната царица.

— Добре, добре, скъпа, знам, че води тежък живот — продължи Родин, — но обещах на една нейна приятелка, че ще й занеса малък подарък. Обърнах се към един благороден човек и той ми даде това.

Родин извади от джоба си малко пакетче и го подаде на Гърбавото, в чиито очи срамежливо проблясваха сълзи.

— Вие имате нещастна сестра, а аз не знам нищо за това? — учудено възкликна Адриана. — Защо сте скрили от мен?

— Не я корете… — намеси се Родин, — защото тя самата не знае, че сестра и е в трудно положение. Освен това, гордостта й не й позволява да се обърне към вас във връзка със сестра си. — Понеже госпожица Кардовил продължаваше да гледа Родин с недоумяващ поглед той се обърна към Гърбавото: — Не е ли така, скъпа моя?

— Да, господине… — едва промълви младата работничка и наведе засрамена глава. — Но къде видяхте сестра ми и кой ви каза, че е в трудно положение?

Родин се усмихна покровителствено:

— Много време ще е необходимо, за да ви разкажа всичко, скъпа. По-добре ще направите, ако отидете колкото е възможно по-скоро на улица „Клюви“, в къщата на търговката. Съобщете, че идвате от мое име и ще научите за сестра си всичко, от което се интересувате. След като ви срещнат с нея, посъветвайте я да бъде търпелива и постоянна в решението си, което значи, че и занапред ще има кой да се грижи за нея…

Тази новина още повече смути Гърбавото, но точно когато понечи да зададе следващия си въпрос, вратата на стаята се отвори и в рамката й застана господин дьо Жернанд. Лицето на съдебния чиновник бе сериозно и дори опечалено.

Госпожица Кардовил нетърпеливо се обърна към него:

— Къде са дъщерите на маршал Симон?

— За съжаление не можах да ги доведа — отговори съдията.

Дагоберт също припряно запита новодошлия:

— Къде всъщност са те сега? Нали допреди два дни се намираха в манастира?

Използвайки внезапният обрат на разговора Родин незабелязано отстъпи няколко крачки, открехна вътрешната врата и безшумно се измъкна. Никой не обърна внимание на внезапното му изчезване.

Виждайки огромното притеснение, стоварило се върху войника, и излъганите му надежди, Адриана побърза да му помогне и отново се обърна към господин дьо Жернанд:

— Не ни измъчвайте, господине, кажете ни все пак, какво ви каза настоятелката на манастира?

— Госпожице, точно тя отказа да ми даде каквито и да било сведения за тях. Дори ми заяви в лицето: „Вие твърдите, че момичетата, за които говорите, са задържани тук против тяхното желание? Ако законът ви дава право да влизате в тази сграда — търсете…“ Помолих я сама да потвърди, че нищо не знае за доведените насила момичета, на което тя лаконично повтори своето: „Ако е разрешено да търсите — търсете“. Това ме принуди да проверя целия манастир, всяко кътче и стая, но от момичетата не открих никаква следа.

— Сигурно са ги преместили на друго място! — заяви категорично Дагоберт. — Кой знае, в какво състояние са? А може и да ги убият! Точно така, те ще ги убият! — извика той сърцераздирателно.

— Боже мой, какво да правим след този отказ? Какво да предприемем? Ах, за Бога, кажете, господине, нали вие сте нашият съветник, нашето провидение — възкликна Адриана и се обърна към Родин, мислейки, че той е зад нея. — Какво е вашето… — но след като видя, че йезуитът незабелязано се е измъкнал, тя разтревожено се обърна към Гърбавото: — Къде е господин Родин?

— Не зная, госпожице — отвърна момичето и се озърна наоколо. — Няма го тук.

— Странно — недоумяваше Адриана. — Да излезе така ненадейно.

— Като ви казах, че е предател, вие не вярвате… — изкрещя Дагоберт и тропна с крак в яда си. — Всички са се наговорили.

— Не, не — възпротиви се госпожица Кардовил. — Не вярвайте на това. Но много жалко, че господин Родин го няма, защото в това трудно положение, благодарение на службата си при абат д’Егрини, щеше да ни даде много ценни съвети.

— Честно казано, госпожице, и аз разчитах на него — каза дьо Жернанд. — Дойдох тук за да ви кажа, че не съм намерил момичетата и да поискам от този смел и справедлив човек, който мъжествено разкри отвратителните машинации, да ни подскаже със съветите си какво да правим.

Най-странното беше това, че от известно време Дагоберт стоеше дълбоко замислен и изобщо не обръщаше внимание на думите на чиновника, които бяха много важни за него. Той дори не забеляза, кога излезе господин дьо Жернанд, който си тръгна след като се закле на Адриана, че ще направи всичко възможно да научи истината за изчезването на сирачетата.

Разтревожена от мълчанието му и желаеща час по-скоро да напусне лечебницата заедно с Дагоберт, Адриана размени един поглед с Гърбавото и се приближи към войника. Но в същия момент навън се чуха бързи крачки и мъжки глас, който нетърпеливо викаше:

— Къде е той? Къде е?

Щом чу гласа, Дагоберт сякаш се стресна от дълбок сън, подскочи като попарен, изкрещя и се втурна към вратата.

Тя се отвори… На прага застана маршал Симон.

IV глава
Пиер Симон

Маршал Пиер Симон, Дук дьо Лини, беше висок на ръст, облечен непретенциозно със син редингот, закопчан догоре, където завършваше с червен ширит. Нямаше по-искрено и по-сърдечно лице, нито по-благороден характер от тези на маршал Симон. Челото му беше широко, носът — орлов, а кожата — обгоряла от индийското слънце. Късата му коса беше посребрена край слепоочията, но веждите и гъстите му увиснали мустаци още бяха черни. По бодрата му, решителна походка и от резките му движения личеше военната му закалка. Той беше любимец на народа, буен военен мъж и не криеше простонародната си смелчашка гордост. И както благородниците се гордееха със знатното си потекло, така и той не се срамуваше, че принадлежи към низшите съсловия, защото произходът му бе облагороден от светлия характер на баща му — разпален републиканец, разумен и трудолюбив занаятчия, който от четиридесет години беше чест, пример и гордост за работниците. Пиер Симон прие с благодарност благородническата титла, с която го награди императорът, но постъпи като онези чувствителни хора, които приемат от своя искрен приятел някакъв съвсем безполезен подарък с признателност и за да не оскърбят ръката, която им го дава. Благоговейната му почит към императора не беше безразсъдна: колкото инстинктивна да бе горещата му обич и преданост към неговия идол, които достигаха до фаталност, толкова задълбочени и тежки бяха размислите му. Той никак не приличаше на онези фехтовачи, които обичат битката заради самата битка. Маршал Симон не просто се изненадваше от своя кумир, като от най-велик военноначалник в света, но най-вече се учудваше, че императорът обявява или приема война, с надеждата да наложи мир, защото мирът, сключен със слава и сила, е величествен и плодотворен, а сключеният от слабост и малодушие мир е ялов, унищожителен и унизителен. Пиер Симон се възхищаваше от императора и затова, че този господар без знатно потекло винаги успява да събуди благородството в народа, винаги си спомня за недрата, от които бе произлязал и братски кани себеподобните да се порадват на всички великолепия на аристокрацията и на царството.

Маршал Симон не приличаше на себе си, когато влезе в стаята. Щом зърна Дагоберт, лицето му се озари от радост. Той се втурна към войника, протегна ръце и извика:

— Приятелю! Стари мой приятелю!

На искрената прегръдка Дагоберт отвърна с няма сърдечност. След това маршалът се освободи от ръцете му, втренчи в него насълзените си очи и каза със заекващ от вълнение глас и с потръпващи устни:

— Какво стана? Успя ли да пристигнеш на 13 февруари?

— Да, генерале, но всичко се отложи с четири месеца.

— А жена ми? А детето ми? Къде са те?

При този въпрос Дагоберт настръхна, сведе глава и занемя.

— Не са ли тук? — попита Пиер Симон повече изненадан, отколкото разтревожен. — У вас ми казаха, че нито жена ми, нито детето ми не са в дома ти, но мога да те намеря в тази къща и аз хукнах насам… Но и тук ги няма, нали?

— Генерале… — каза пребледнял Дагоберт, — генерале… — После избърса едрите капки студена пот, които се стичаха по челото му и не можа да продължи, защото гласът му се спря в пресъхналото гърло.

— Плашиш ме… — извика Пиер Симон, чертите му се изопнаха и той хвана войника за ръката.

В този момент Адриана пристъпи към него. На лицето й бяха изписани скръб и нежност. Като видя жестоката безизходица на Дагоберт, тя реши да му помогне и каза кротко на Пиер Симон:

— Господин маршал, аз съм госпожица Кардовил, роднина на вашите деца.

Пиер Симон енергично се обърна към нея и остана изумен от ослепителната красота на Адриана, както и от думите й. В смущението си той успя само да промърмори:

— Вие сте роднина на… моите деца?!

Маршалът наблегна на последните думи и изгледа Дагоберт с недоумение:

— Да, господин маршал, на вашите деца — каза забързано Адриана. — И любовта на тези прекрасни сестри близначки…

— Сестри близначки! — с радостен възторг я прекъсна Пиер Симон. — Две дъщери, вместо една! Колко ли е щастлива майка им — после се обърна към Адриана и добави: — Извинете, госпожице, че не съм много учтив. Не ви благодарих както трябва за онова, което ми съобщихте. Но вие разбирате, не съм се виждал с жена си от седемнадесет години. Идвам си и вместо да намеря две достойни за обич същества, заварвам три… За Бога, госпожице, искам да зная какво ви дължа. Вие сте наша роднина? Сигурно това е вашият дом? Жена ми и децата ми са тук, нали? Ако се боите, че ще им прилошее от ненадейното ми появяване, аз ще почакам. Но, моля ви, госпожице, сигурен съм, че добротата ви не отстъпва на вашата красота, смилете се над нетърпението ми. Подгответе бързо и трите да ме видят час по-скоро.

Съвсем разтревожен Дагоберт отбягваше погледа на маршала и трепереше като лист.

Адриана наведе очи и нищо не отговори. Сърцето й се късаше при мисълта, че трябва да нанесе тежкия удар на маршал Симон.

Маршалът страшно се изненада от това мълчание. Погледна Адриана и войника първо неспокойно, после уплашено и извика:

— Дагоберт, ти криеш нещо от мен…

— Генерале — отговори той шепнешком, — уверявам ви, че аз…, аз…

— Госпожице — не преставаше маршалът, — за Бога, говорете. От сърце ви моля, много съм притеснен… Първоначалните ми страхове отново ме обземат. Какво се е случило? Да не би да са болни? Да не би да са в опасност? Говорете, говорете!

— Господин маршал — каза Адриана, — дъщерите ви бяха малко неразположени след дългото пътуване, но не са толкова зле, че да се тревожи човек за здравето им.

— Боже мой, значи жена ми… Да, сигурно жена ми се намира в опасност.

— Смелост, господин маршал — каза госпожица Кардовил натъжено. — За беда ще трябва да търсите утеха само в любовта на двете си ангелчета, които ви остават.

— А майка им, майка им! Какво стана с нея? — извика сърцераздирателно Пиер Симон.

— Още на другия ден след смъртта й поех на път с двете сирачета — отговори войникът.

— Тя е мъртва! — изстена Пиер Симон отчаяно. — Мъртва.

В отговор на думите му се възцари гробно мълчание. От ненадейния удар маршалът залитна, подпря се на облегалката на един стол, падна и закри лицето си с ръце.

Известно време се чуваха само хлипове и плач, защото Пиер Симон безумно обичаше жена си не само по причините, които изброихме в началото на тази история. Като страдал дълго и жестоко човек, той, така да се каже, бе сключил странна спогодба със съдбата. Както всички нежни души, маршал Симон бе фаталист. След толкова години на страдания, той смяташе, че най-сетне има право да се надява на щастие и изобщо не се съмняваше, че след несгодите ще намери жена си и детето си — две същества, които ще го утешат и които съдбата му дължеше. Да ги открие за едно беше единственото и неизбежно условие за щастието, което маршалът очакваше. То нямаше да бъде пълно, ако жена му бе останала жива, а дъщерите му бяха мъртви. Според него нито тя можеше да замести децата му, нито те майка си. И това беше така, независимо дали можеше да се изтълкува като слабост или като ненаситност на сърцето. И ако разказваме за тези негови вътрешни противоречия, то е, защото следствията от непрекъснатата му болезнена скръб щяха да имат огромно влияние върху бъдещето на маршал Симон.

Адриана и Дагоберт стояха свели глави пред отчаяната скръб на този нещастен човек. Когато се наплака, той изправи храброто си лице, бяло като мрамор, избърса зачервените си очи, стана и рече на Адриана:

— Извинете, госпожице, не успях да потисна първото си вълнение. Позволете ми да се оттегля. Искам да разбера всички подробности от скъпия си приятел, който се е отделил от жена ми едва след смъртта й. Имайте добрината да ме заведете при децата ми, при моите клети сирачета… — и гласът му отново потрепери.

— Господин маршал — отвърна госпожица Кардовил, — преди малко все още очаквахме децата ви да дойдат тук, но за беда, надеждите ни останаха излъгани.

В първия момент Пиер Симон погледна Адриана, сякаш не я бе чул или разбрал и не отговори.

— Но бъдете спокоен — продължи хубавата девойка, — все още не бива да се отчайвате…

— Да се отчайвам ли? — повтори той машинално като поглеждаше ту към госпожица Кардовил, ту към Дагоберт. — Да се отчайвам ли? Боже мой, за какво да се отчайвам?

— Ще видите децата си, господин маршал — каза Адриана. — Вашето присъствие като техен баща ще спомогне да ги намерим много по-лесно и много по-бързо.

— Да ги намерим ли!? — извика Пиер Симон. — Дъщерите ми не са ли тук?

— Няма ги, господин маршал — съобщи най-после Адриана. — Отмъкнаха ги от ръцете на този чудесен човек, който ги доведе от далечна Русия, за да ги скрият в един манастир…

— Нещастник! — извика Пиер Симон и пристъпи към Дагоберт заплашително. — Ще отговаряш пред мен за всичко…

— Господине, не го обвинявайте! — намеси се госпожица Кардовил.

— Генерале — каза Дагоберт рязко, но с покорство — заслужавам вашия гняв. Грешката е моя. Налагаше ми се да отсъствувам от Париж и оставих децата на жена си. Нейният изповедник й завъртял ума и я убедил, че за дъщерите ви ще бъде по-добре, ако попаднат в манастира, вместо да седят у дома. Тя му повярвала и позволила да отведат момичетата. А сега в манастира казват, че не знаят къде се намират децата. Това е. Можете да правите с мен каквото пожелаете, аз ще мълча и ще търпя.

— Но това е ужасно! — извика Пиер Симон и с негодувание посочи Дагоберт. — Боже мой, на кого ли може да се довери човек щом той ми изневери!?

— Господин маршал, не го обвинявайте! — отново се намеси госпожица Кардовил. — Не му вярвайте, че той е виновен. Войникът изложи на опасност живота и честта си, за да изведе децата от манастира. И той не е единственият, който не успя. Току-що един съдебен чиновник, въпреки положението и властта, с които разполага, не можа да постигне нищо. И строгото му отношение към настоятелката, и щателното претърсване на манастира останаха напразни. До този момент бе невъзможно да се открият горките деца.

— А къде се намира този манастир? — попита маршал Симон с пребледняло от скръб и гняв лице. — Къде? Тези хора не знаят ли какво означава да отнемеш децата на един баща?

В този миг пред отворената врата застана Родин, хванал за ръце Роз и Бланш. Когато йезуитът чу гласа на маршала, потръпна от изненада. Дяволско задоволство се разля по зловещото му лице, защото той не очакваше да срещне толкова навреме Пиер Симон.

Госпожица Кардовил първа забеляза присъствието на Родин, втурна се към него и извика:

— Да, не съм се лъгала! Отново нашето провидение… Отново.

— Мили дечица — тихичко каза Родин на момичетата и им посочи Пиер Симон. — Ето баща ви.

— Господин маршал — възкликна Адриана, — това са децата ви. Ето ги!

Пиер Симон бързо се извърна, а двете му дъщери се хвърлиха в обятията му. Настъпи дълбока тишина, в която се чуваха само хлипания, прекъсвани от целувки и радостни възгласи.

— Вкусете щастието от доброто, което направихте! — каза госпожица Кардовил, бършейки очите си, на Родин, който стоеше прав на прага и се правеше, че наблюдава сцената с умиление.

Като видя, че Родин води децата, Дагоберт най-напред толкова се смая, че не можа да помръдне от мястото си. Но щом чу думите на Адриана, подтикнат от неизразима признателност, падна на колене пред йезуита, сключи ръце като за молитва и с несвойствен глас каза:

— Вие доведохте тези деца и ме спасихте от…

— Ах, господине, Бог да ви благослови — намеси се Гърбавото, увлечено от общия възторг.

— Скъпи приятели, не заслужавам всичко това — каза Родин, сякаш не бе в състояние да понесе всеобщата благодарност. — Наистина не заслужавам всичко това. Извинете ме пред маршала и му кажете, че за награда ми стига само неговото щастие.

— Моля ви, господине — рече Адриана, — останете да се запознаете с маршала, нека поне да ви види.

— Останете, останете, вие спасихте всички ни — опита се Дагоберт също да задържи Родин.

— Скъпа госпожице, провидението не се интересува повече от доброто, което е направило, то се грижи за доброто, което предстои да направи… — хитро и кротко каза Родин. — Сега трябва да се погрижим за принц Джалма. Още не съм свършил работата си, а времето ни е скъпо. Слава Богу — добави той, измъквайки се от ръцете на Дагоберт, — слава Богу, денят се оказа щастлив, както се надявах. Абат д’Егрини е разкрит, вие сте свободна, скъпа госпожице, Гърбавото си намери покровителка, а маршал Симон прегръща дъщерите си. И аз спомогнах с нещо за всеобщата радост. Сърцето ми прелива от благодарност. Сбогом, скъпи мои, сбогом… — и Родин поздрави любезно с жест Адриана, Гърбавото и Дагоберт, погледна възхитено маршал Симон и излезе.

Маршалът седеше на един стол, обсипваше дъщерите си с целувки, обливаше ги със сълзи, стискаше ги здраво в прегръдките си и изобщо не се интересуваше какво става наоколо.

След един час госпожица Кардовил, Гърбавото, маршал Симон, двете му дъщери и Дагоберт напуснаха лечебницата на господин Баление.

Завършвайки този епизод, нека кажем няколко поучителни думи за лудницата и за манастира.

Казвали сме вече и пак повтаряме, че законът за надзираване на лудниците ни се струва непълен. Някои нови случаи, изнесени пред съдилищата, и други не по-маловажни събития, с които имахме възможност да се запознаем, очевидно доказват несъвършенството на този закон. Без съмнение на съдиите е дадена неограничена свобода да надзирават лудниците. Това дори им се препоръчва. Но от сигурен източник знаем, че многобройните и непрестанни ангажименти на съдиите, чиито личен състав от друга страна не съответствува на количеството занимания, с които ги претоварват, не им позволява да изпълняват съвестно това свое задължение.

Струва ни се, че ще бъде по-полезно, ако проверките се извършват поне на петнадесет дни, особено по отношение на лудниците. Те трябва да се провеждат от един лекар и един съдия, а оплакванията да се подлагат на разискване. Разбира се, правосъдието е готово да помогне, когато има достатъчно доказателства, но колко формалности и трудности съществуват за събирането им, особено ако нещастникът, нуждаещ се от подкрепа се намира под надзор, в уединение и е насилствено лишен от контакти с външни лица и с приятели, които да го защитят и да се оплачат от негово име пред властите. Би било много по-добре гражданската власт да изпреварва подобни оплаквания чрез добре уредени и периодични проверки.

Това, което казваме за лудниците, трябва да се приложи, може би дори по-ревностно към женските манастири, семинариите и заведенията на различни религиозни общности.

Много от зачестилите, неоспорими жалби, които потресоха цяла Франция, доказаха за нещастие, че насилието, ограниченията, зверските обноски, незаконното затваряне, придружено с мъчения, са напълно възможни в заведенията на религиозните общности. За да узнае светът за тези престъпни дела, трябваше да се случат странни истории, придружени с дръзка, цинична грубост. Колко ли жертви са погребани в тези огромни, смълчани къщи, където не прониква нито един „нечестив“ мирски поглед и които благодарение на правата на духовенството не подлежат на надзор от гражданската власт! Може да се съжалява, че тези домове не са подложени на периодични проверки от съдебен чиновник и от пълномощник на общинската власт.

Ако в тези заведения, които имат характер на обществени учреждения, а следователно носят и съответната отговорност, се извършваха само полезни, хуманни и милосърдни дела, тогава защо е този протест, това негодувание и ярост от страна на духовната партия, когато се наложи да бъде засегнато онова, което те наричат свои права?

Има нещо, което стои по-високо от приетите и провъзгласени в Рим постановления, и това е френският закон — общ за всички покровителствувани, но и изискващ от всички подчинение и уважение.

V глава
Индиецът в Париж

Изминаха три дни откакто госпожица Кардовил напусна лудницата на доктор Баление. В една малка къща, където принц Джалма бе отведен от името на някакъв покровител, се разигра следната сцена.

Представете си един хубав салон със заоблени ъгли, облицован със сив маргарен индийски плат, покрит с алени цветове, от които на места се спускаха златисти ресни. Таванът беше покрит със същата материя, а от средата му се спускаше дебела копринена връв, на която висеше малка индийска лампичка във формата на жълъд с изумителна изработка. В онези далечни, нецивилизовани страни този вид лампи служеха и за кандило, в което се слагат различни благовония. По повърхността им имаше малки кристални плочици, вмъкнати в празнините и разположени според вкуса на художника. Когато се осветяваха отвътре, те блестяха в прозрачно синьо така, сякаш по златото бяха налепени сапфири. От тях непрекъснато се издигаха облачета от белезникава пара и разпръскваха благовонието си наоколо. Часът беше около два след обед. В салона влизаше светлина само през една малка зимна градина, която се виждаше от огромна стъклена плъзгаща се врата. Пред нея имаше завеса от китайски плат, която можеше изцяло да я прикрие.

В дъното на зимната градина имаше няколко ниски палми и други индийски растения с тъмнозелени листа. От двете страни на тясна пътечка, застлана с жълт и син японски фаянс и достигаща до стъклената врата, растяха гъсти храсталаци, изпъстрени с изумителни цветя. Растителността поглъщаше светлината и тя добиваше приятен оттенък от небесно синия блясък на лампите и от яркочервения пламък на разпалената камина с висок комин от източен порфир.

В тази малко позатъмнена стая, ухаеща от приятните миризми, примесени с благовонния дъх на персийски тютюн, върху много красив турски килим седеше на колене мъж с черна разпусната коса, облечен в дълга тъмносиня роба, препасана с пъстър пояс. Той старателно раздухваше жарта в златната лула на едно наргиле. Дългата му гъвкава тръбичка преминаваше по килима като алена змия със сребристи люспи и свършваше между тънките пръсти на Джалма, който се бе изтегнал лениво на дивана.

Младият принц бе гологлав. Гарваночерната му коса със синкав оттенък, разделена на път по средата, се спускаше на вълни по лицето и врата му. Старовремската му красота се подчертаваше от кехлибарения златистожълт тен на кожата. Принц Джалма беше облегнат на възглавницата и подпираше брадичката си с дясна ръка. Под широкия ръкав, достигащ до лакътя, се виждаше женствено закръглената му ръка с тайнствените знаци, които удушвачът бе изписал с игла в Индия. В лявата си ръка синът на Каджа-Синг държеше кехлибареното устие на наргилето. Кашмирената му роба бе обшита с пъстра шевица и стигаше до коленете му. Широките гънки на пояса пристягаха тънкия му, гъвкав кръст. Изваяното коляно на този азиатски Антиноус беше разголено. Прасците и глезените му бяха пристегнати в нещо като калци от малиново кадифе със златиста бродерия. Краката му бяха обути в изящни чехли от бял марокин. Лицето на Джалма изразяваше онова тъжно и съзерцателно спокойствие, смесено с кроткост и решителност, което беше свойствено на щастливите, привилегировани индийци и араби, които съчетаваха в себе си съзерцателното безгрижие на мечтателя с пъргавата дееспособност на енергичния човек, деликатната, капризна по женски чувствителност със свирепата, кръвожадна нападателност на разбойниците. На вид те бяха почти женствени и оставаха такива в нравствено отношение докато не ги увлечеше огънят на войната или жаждата да сеят смърт. Както жените с благороднически произход, те имаха малки ръце и нозе, крехки стави, нежна и гъвкава снага, но под тази деликатна и често изящна до съвършенство външност винаги се криеха стоманени мускули и изключително мъжествена сила и издръжливост.

Големите очи на Джалма, наподобяващи черни елмази, вградени в синкав бисер, машинално се местеха по красивите шарки на тавана. Той доближи устните си до кехлибарения мундщук, прозя се продължително като разтвори алените си устни и разкри ослепително белите си зъби и изпусна малко кълбенце благовонен дим, преминал преди това през розовата вода.

— Да добавя ли тютюн във водата? — обърна се към Джалма коленичилият човек и по произношението му можеше да се познае, че това е зловещият удушвач Фарингея.

Младият принц не отговори или защото в източното си презрение към някои племена не смяташе за нужно да отговаря на метиса, или защото, отдаден на мечтите си, не го чу.

Удушвачът не повтори въпроса си, сгуши се на килима, скръсти крака, подпря лакти на коленете си, облегна брадичка на дланите си и като не изпускаше от очи Джалма зачака отговор или заповед от онзи, чиито баща наричаха Бащата на великодушния.

Защо ли Фарингея, този последовател на смъртоносното божество Бохвания, бе избрал и приел толкова унизителна служба? Защо този човек с не съвсем обикновен ум, чието разпалено красноречие и енергия бяха привлекли толкова привърженици на доброто дело, бе изпаднал до това ниско положение? Защо не се възползуваше от отношението на младия принц към него и не пренесеше на Бохвания тази прекрасна жертва? И накрая, защо рискуваше да се среща толкова често с Родин, който познаваше ужасното му минало?

По-нататък ще отговорим на тези въпроси. Сега можем само да кажем, че след един дълъг разговор, който Фарингея проведе предишната вечер с Родин, удушвачът си тръгна замислен и с наведена глава.

След като помълча, Джалма се загледа в белезникавия дим, който изпускаше от устата си, и се обърна към Фарингея, без да го погледне, изразявайки се по характерния за източните народи символичен и кратък начин:

— Часовете се нижат… Но ще дойде. Той държи на думата си.

— Той държи на думата си, Ваша светлост — повтори Фарингея утвърдително. — Когато преди три дни ви откри в онази къща, където се осъществяваха ужасните планове на онези нещастници и където ви бяха отнесли приспан, както приспаха и мен — бдителния ви, предан слуга, той ви каза: — Непознатият приятел, който проводи хора да ви намерят в Кардовилския замък, ме изпраща при вас, принце. Имайте доверие в мен и ме последвайте. За вас е приготвено подходящо жилище. — Той ви каза още, Ваша светлост да се съгласите да не напускате тази къща, докато не се върне, че това е от ваша полза и че след три дни пак ще се видите и тогава ще получите пълната си свобода. Ваша светлост прие и от три дни не сте излизали от къщата.

— И с нетърпение очаквам стареца — каза Джалма, — защото това усамотение ми омръзна. В Париж могат да се видят толкова интересни неща, особено… — Джалма не довърши и пак потъна в мечти. След малко той се обърна към Фарингея с ленив, капризен тон: — Говори ми.

— За какво да ви говоря, Ваша светлост?

— За каквото искаш — отвърна Джалма с нехайно презрение, вперил премрежените си от леност очи в тавана. — Мъчи ме една мисъл, искам да я разсея… Говори ми…

Фарингея хвърли изпитателен поглед към лицето на младия индиец, което беше позачервено.

— Ваша светлост — каза метисът, — сещам се каква е тази мисъл…

Джалма поклати глава, без да погледне удушвача. Фарингея продължи:

— Ваша светлост мисли за парижките жени…

— Замълчи, робе — каза Джалма и бързо се обърна настрана, сякаш бяха засегнали някаква болезнена за него тема.

Фарингея млъкна. След известно време Джалма захвърли наргилето, закри очите си с ръце и нетърпеливо продължи:

— Думите ти струват повече от мълчанието… Проклети да са мислите ми, проклет да е умът ми, който извиква тези призраци!

— Защо трябва да пропъждате тези призраци, Ваша светлост? Вие сте на деветнадесет години, цялото си юношество сте прекарал на война или в затвора и до ден-днешен сте останал целомъдрен като Гавриил — онзи християнски свещеник, с когото пътувахме.

Макар Фарингея да не наруши почтителното си поведение към принца, Джалма долови леката ирония на метиса, особено когато произнесе думата целомъдрен. Той му каза гордо и строго:

— Не искам тези просветени хора да ме смятат за дивак, както всъщност наричат всички нас, затова се гордея, че съм целомъдрен.

— Не ви разбирам, Ваша светлост.

— Предпочитам една чиста жена, каквато беше майка ми, когато се омъжи за баща ми. А тук, за да искаш от жената чистота, трябва да бъдеш целомъдрен като нея…

Фарингея не можа да скрие злобната си усмивка при този максимализъм.

— Защо се смееш, робе? — попита повелително младият принц.

— Ако един мъж от просветените, както ги нарича Ваша светлост, се ожени невинен, ще бъде подложен на присмех и презрение.

— Лъжеш, робе, ще бъде смешен само, ако се ожени за госпожица, която не е чиста като него.

— Тогава, Ваша светлост, вместо просто да му се присмиват, ще го унищожат с двойно по-жестоките си подигравки.

— Лъжеш, лъжеш… Но ако казваш истината, откъде знаеш това?

— Виждал съм парижанки в Ил-дьо-Франс и в Пондишери, Ваша светлост. Доста неща научих и по време на нашето пътуване. Докато вие разговаряхте с младия свещеник, аз разговарях с един млад офицер.

— Което означава, че образованите изискват от жените невинност, каквато самите те не притежават, както слугините от нашите хареми, така ли?

— Искат я толкова повече, колкото по-малко я притежават.

— Щом човек иска онова, което сам не дава, значи постъпва както господаря към роба си. Какво право има на това в подобни отношения?

— Правото, което си позволява онзи, който създава правото. И тук е както при нас, Ваша светлост.

— А жените как постъпват?

— Те помагат на годениците си да не стават много смешни пред очите на света, когато се женят за тях.

— А когато жената изневерява на мъжа си, убиват ли я? — попита Джалма и бързо се изправи, вперил искрящия си с мрачен огън поглед във Фарингея.

— Убиват я, Ваша светлост, както у нас. Убиват я, ако бъде заловена.

— Щом просветените са деспоти като нас, защо не затварят жените си, за да ги накарат да бъдат верни, каквито самите те не са?

— Защото са образовани, колкото дивите народи и диви колкото образованите, светли принце.

— Ако си прав, това е много жалко — каза замислено Джалма. После се поддаде на любимия си, донякъде тайнствен и символичен начин на изразяване и възторжено добави: — Да, робе, това ме натъжава… Капките небесна роса, смесени в чашката на цветето, приличат на две сърца, слети в девствена, чиста любов, на два огнени лъча, които създават неугасим пламък и вечни удоволствия за влюбените души, станали мъж и жена.

Докато Джалма говореше за целомъдрените наслади на душата лицето му светеше, но когато започна да разсъждава за недотам идеалното щастие, очите му засвяткаха, той настръхна, ноздрите му се разшириха, лицето му почервеня и младият принц потъна в дълбоко мълчание. Фарингея забеляза вълнението му и продължи:

— Спомнете си гордата лъвска птица в нашето отечество, господарят на нашите гори, която предпочита многобройните, разнообразни удоволствия пред уединената любов към едно-единствено същество. Вие сте хубав, млад и богат, светли принце, и ако изберете прекрасните парижанки, за които сте чували, онези сладострастни призраци от вашите нощи, онези прелестни мъчителки на вашите сънища, ако хвърлите към тях погледи, смели като покана за дуел, умоляващи като молитва и пламенни като страст, мислите ли, че много угаснали очи няма да пламнат от огъня на вашите зеници?! Тогава това няма да прилича на еднообразните наслади в любовта към едно същество, на тази тежка верига в нашия живот. Не, ще прилича на насладите в харема, но в харем, където живеят свободни и горди жени, които щастливата любов ще направи ваши робини. Досега вие сте бил девствен и сте живял във въздържание, а това означава, че оттук нататък за вас вече няма граници, повярвайте ми. Вие сте прекрасен, преливащ от енергия и като син на нашето отечество ще бъдете обект на любов, гордост и уважение сред тези жени. И скоро тези най-очарователни същества в целия свят ще пазят само за вас прелестните си, страстни погледи!

Джалма слушаше жадно Фарингея. Изражението на младия индиец съвсем се бе променило. Той не приличаше вече на онзи тъжен и мечтателен юноша, който призовава светия спомен на майка си и който намира само в небесната роса и в чашката на цветето чистите образи, за да опише целомъдрието и любовта, за които бленува. Той вече не бе онзи млад момък, който срамежливо се изчервяваше само при мисълта за позволените от законния брачен съюз наслади. Не, подстрекателствата на Фарингея станаха причина в принца ненадейно да избухне вътрешен пожар. По пламналото му лице, по очите му, които ту се затваряха, ту искряха, по мъжественото му равномерно подвигане на гърдите личеше, че кръвта и страстите му кипят и стават все по-буйни и по-необуздани… Но внезапно Джалма скочи от дивана пъргав, гъвкав и лек като млад тигър, хвана Фарингея за гушата и извика:

— Думите ти са жива отрова!

— Светли принце — каза Фарингея, без да му се съпротивлява, — аз съм ваш роб…

Това покорство обезоръжи принца.

— Животът ми е във ваши ръце — продължи метисът.

— Аз съм в ръцете ти, робе — възкликна Джалма и го отблъсна. — Преди малко се поддадох на измамната ти уста и погълнах опасните ти лъжи…

— Лъжи ли, светли принце? Само се покажете пред очите на тези жени и ще видите. Погледите им ще потвърдят думите ми.

— Но дали тези жени ще ме обикнат? Та аз съм прекарал целия си досегашен живот сред битки и дъбрави.

— Щом узнаят, че толкова млад сте се бил срещу хора и тигри, те ще ви обожават, светли принце.

— Лъжеш.

— А пък аз ви казвам, Ваша светлост, че щом видят ръката ви, която е не по-малко деликатна от техните, и разберат колко често сте я потапял в неприятелска кръв, ще поискат да я целунат. Те ще се възхитят от вас, щом научат, че сте бродил из нашите гори с пушка на рамо и с нож в зъбите и с усмивка сте причаквал лъва и пантерата, слушайки страховития им рев.

— Но аз съм дивак, варварин…

— Затова ще лежат пред караката ви, защото, когато узнаят за вашите буйства, за всички ужаси, за всички приливи на страсти и любов, на каквито е способен човек с вашата кръв, с вашата младост и с вашата пламенност, те ще се почувствуват като омагьосани. Днес кротък и нежен, утре мрачен и зъл, вдругиден разпален и страстен — такъв ще бъдете и такъв трябва да бъдете, за да ги привлечете. Да, да, нека проехти яростния им вик, нека те паднат смазани, запъхтени от удоволствия, любов и страх и вие вече не ще бъдете за тях човек, а Бог…

— Мислиш ли? — попита Джалма, неволно поддал се на сатанинското красноречие на удушвача.

— Вие знаете и чувствувате, че казвам истината — извика той и протегна ръце към младия индиец.

— Да, така е — съгласи се Джалма със светнал поглед и започна бързо да се разхожда от единия до другия край на стаята. Не зная дали съм с ума си, или съм пиян, но ми се струва, че имаш право. Да, усещам, че ще ми обичат сладостно, лудо, защото и аз ще ги обичам така. Ще настръхват от удоволствие и ужас, защото само като си помисля за това и аз настръхвам от щастие и страх. Прав си, робе, тази любов ще бъде упоителна и страховита…

Джалма беше прекрасен в чувствеността си. Рядко и чудесно е щастието човек да стигне целомъдрен и във въздържание до онази възраст, в която се развиват всички инстинкти, които ако се потъпкват, пренебрегват и недооценяват, могат да побъркат човека или да го тласнат към разюздени безпътства или ужасни злодеяния. Но ако се насочат към велика и благородна страст, могат и трябва да възвисят личността до съвършенството на предаността и нежността, до измеренията на идеала.

— Ах, тази жена…, тази жена, пред която ще тръпна аз и която ще тръпне пред мен! Къде е тя? — възкликна замаян от копнеж Джалма. — Ще се намери ли някога такава жена?

— Една е твърде много, Ваша светлост — поде Фарингея със свойствената му присмехулна студенина. — Който търси една жена, рядко я намира на тази земя, а който търси много жени, не знае коя първо да избере.

В същия момент, докато метисът даваше този дебелашки отговор на Джалма, пред малката градинска вратичка на къщата, гледаща към една уличка, спря красива закрита карета. Беше впрегната в два породисти коня с черни гриви. Гербовете на хомота им бяха златни, както и копчетата по ливреите на слугите. Ромбовидните гербове по вратите бяха без шлем и корона, както подобаваше, ако собственичката им бе госпожица.

В каретата имаше две жени: госпожица Кардовил и Флорин.

VI глава
Събуждането

За да обясним пристигането на госпожица Кардовил пред градинската врата на къщата, в която живееше Джалма, трябва да се върнем към някои произшествия, които се случиха преди това.

Щом напусна лудницата на доктор Баление, госпожица Кардовил отиде да живее в двореца си на улица „Анжуй“. През последните месеци от пребиваването си у госпожа Сен-Дизие, Адриана тайно бе заповядала да поправят и мебелират тази хубава постройка, към чието великолепие и изящност се прибавиха всички чудеса от павилиона в двореца Сен-Дизие.

Отбраното общество намираше за странен факта, че една госпожица с възрастта и общественото положение на младата Кардовил е решила да живее съвсем сама, свободна и да поддържа собствена къща като пълнолетен младеж или като млада вдовица. Аристократите се правеха, че не знаят, че госпожица Кардовил притежава нещо, което нямат нито пълнолетния, нито възрастния — твърд характер, възвишен ум, великодушно сърце, много здрав и праволинеен разум. Адриана смяташе, че управлението на слугите и вътрешния надзор на къщата трябва да се повери на сигурни хора и затова писа до управителя на Кардовилските земи и жена му, които бяха стари служители на нейния род, веднага да дойдат в Париж, където господин Дюпон ще изпълнява длъжността на иконом, а госпожа Дюпон ще държи ключовете от цялата къща.

Граф Монброн, стар приятел на бащата на госпожица Кардовил, доста умен старец и изключително търсен на времето човек, който имаше вкус към всякакъв вид изящност, посъветва Адриана да живее като княгиня и да си наеме кочияш. Той й препоръча господин дьо Бенвил, голям любител на коне, който се разори в Англия в Нюмаркет, в Дерби и при Татерсал и се принуди, както често става с някои джентълмени по тези земи, да стане кочияш, като по този начин честно препечелва хляба си и задоволява влечението си към конете. По годините си и според навика си да се облича добре, този кочияш беше достоен да придружава госпожица Кардовил и способен по-добре от всеки друг да се грижи за конюшнята и каретата. Той прие с радост тази длъжност и благодарение на вещите му грижи конете и каретата на госпожица Кардовил можеха да си съперничат с най-добрите в Париж.

Госпожица Кардовил отново нае предишните си прислужници: Ева, Жоржет и Флорин. Последната трябваше да бъде настанена на служба при госпожа Сен-Дизие, за да продължи шпионажа си и да съобщава всичко на настоятелката на манастира Света Богородица, но поради новата посока, която Родин даде на делото Ренепон, се реши, че ако е възможно Флорин трябва отново да се върне на служба при госпожица Кардовил. Това място даваше възможност на нещастницата да прави важни и грозни услуги на онези, които държаха съдбата й в ръцете си, и да извършва безсрамно предателство. За нещастие, всичко благоприятствуваше тази машинация. Както знаем, в една среща между Флорин и Гърбавото няколко дни след затварянето на госпожица Кардовил в лудницата на доктор Баление, увлечена от чувството си за разкаяние, Флорин даде полезни съвети в полза на интересите на своята господарка, като поръча на Гърбавото да каже на Агрикол да не предава книжата, намерени в скривалището на павилиона, а да ги повери лично на госпожица Кардовил. Щом по-късно Адриана научи всичко това от Гърбавото, почувствува още по-голямо доверие към Флорин, нае я отново едва ли не с признателност и я натовари с най-доверителната работа — да наглежда подготовката на къщата, която бе наела за жилище на Джалма.

Гърбавото отстъпи пред молбите на госпожица Кардовил, защото виждаше, че не може да бъде полезна на жената на Дагоберт, за която ще говорим по-късно, и се съгласи да живее в двореца на улица „Анжуй“. Адриана повери на момичето, което изпълняваше и длъжността на секретар, помещението за помощи и милостиня.

Отначало госпожица Кардовил мислеше да прибере при себе си Гърбавото просто като приятелка. По този начин тя искаше да покаже почитта си към нейната мъдрост в труда, покорство пред съдбата и благоразумие в мизерията. Но тя добре познаваше честолюбието на младата работничка и справедливо се побоя да не би Гърбавото да сметне това за прикрита милостиня, въпреки че мислеше да й предложи сестринското си гостоприемство по начин, който изобщо не би засегнал гордостта й. Затова предпочете да я има и като приятелка, и като човек, изпълняващ най-доверителната работа. Така честолюбието й оставаше недокоснато, защото тя щеше да печели хляба си, заемайки една длъжност, която напълно би удовлетворила изключително честолюбивите й чувства. И наистина, Гърбавото беше много подходяща за работата, която Адриана й възложи. Нейният опит в нещастията, добротата на ангелската й душа, възвишеният й дух, рядката й трудоспособност, проницателността й относно болезнените тайни на нещастниците, съвършеното й познаване на бедняшките и работническите класи на обществото бяха достатъчно доказателство, че с такт и умение това превъзходно същество можеше да помогне на великодушните намерения на госпожица Кардовил.

А сега нека поговорим за различните произшествия, които се случиха преди идването на Адриана пред градинската врата на улица „Бяла“.

Часът беше около десет сутринта. Кепенците на прозорците в спалнята на Адриана бяха толкова плътно затворени, че през тях не можеше да се прокрадне нито един слънчев лъч в стаята, осветена само от една кръгла лампа от източен гипс, окачена за тавана на три дълги сребърни синджира. Тази сводеста стая имаше формата на палатка с осем пресечени стени. Тя беше облицована с бял копринен плат, надиплен на широки гънки, окичени на места с различни цветя. Две врати от слонова кост, обсипани с бисери, водеха към баните и към стаята за обличане. Този малък храм, издигнат в чест на красотата, беше мебелиран като павилиона в двореца Сен-Дизие. На другите две стени имаше прозорци, напълно закрити от пищни сукнени завеси. Срещу леглото се издигаше камина от пелопонески мрамор, наподобяващ кристализирал сняг, в който бяха изваяни два красиви портрета на хора, обкръжени с различни птици и цветя. Над тях в мрамора бе изработена с изключително умение и прецизност продълговата кошница, пълна с алени камелии. Техните блестящи зелени листа и червени чашки бяха единствените цветове, които разнообразяваха приятната белота на това моминско жилище. Леглото беше обкръжено от муселинени завеси, които се спускаха от свода като леки облаци. То бе много ниско, с великолепно изработени от слонова кост крака, стъпили върху губер от горнестаева кожа, покриваща дъските на пода. Плинтуса също бе изработен от слонова кост и украсен с бисери, а постелката бе подплатена с бял сатен и стоеше бухнала и прищипана на места като голяма възглавница.

Завесите на леглото бяха леко отдръпнати и разкриваха ъгъла на лека завивка, защото в стаята владееше постоянен хлад като през хубав пролетен ден. С присъщата й добросърдечност Адриана се бе разпоредила всички тези великолепно изработени вещи да излязат от ръцете на избрани между най-будните, най-трудолюбивите и най-честните художници, на които тя даде изходния материал. По този начин към цената на тяхното изделие тя добави и онова, което биха спечелили посредниците, възползувайки се от техния труд. Това значително увеличаване на заплащането ощастливи и подпомогна донякъде стотина бедни семейства, които благославяха щедростта на Адриана и, както тя казваше, даваха й право да се наслаждава на своя разкош като на истинско, добро дело. С една дума, нямаше нищо по-красиво и по-прелестно от обзавеждането на тази спалня.

Госпожица Кардовил се бе събудила. Тя почиваше сред муселин, дантели, батиста и бяла коприна в изящна и нежна поза. Нощем никога не си слагаше шапчица, сигурен начин да опази дълго косата си в цялото й великолепие, както казват гърците. Вечер слугините заплитаха дългите й златисти къдрици на дебели плитки, които разделяха на две и омотаваха около главата й, така, че се виждаше само краят на миниатюрното й ушенце. Тази заимствана от гърците прическа толкова отиваше на чистите, изящни черти на госпожица Кардовил и така я подмладяваше, че вместо осемнадесет години, човек не би могъл да й даде повече от петнадесет. Събраната й коса закриваше слепоочията й и ако изгубеше блясъка си, щеше да изглежда почти черна, но по разплетените къдрици просветваха златисти отражения. Отдадена на сутрешното си мълчание, когато се впускаше в приятни мечти, Адриана се бе облегнала на възглавницата с понаведена глава. Това правеше още по-красива идеалната линия на шията и разголените й рамене. Ведрите й страни и алените устни бяха толкова студени, сякаш току-що ги бе измила с ледена вода. Белите й клепачи закриваха наполовина големите й, черни кадифени очи, които ту се рееха премрежено в пространството, ту се спираха с наслада върху червените цветя и зелените листа в кошницата с камелиите.

Кой би могъл да опише неизразимото спокойствие на това събуждане. Събуждането на тази красива и чиста душа, на това красиво и чисто тяло. Събуждането на непоквареното сърце и на недокоснатите момински гърди. Коя вяра, кое учение, каква формула, какъв религиозен символ, о, божествени Създателю, би осъществил по-съвършено идеята за твоята хармонична неописуема сила, ако не една млада девица, която се събужда в първото разпукване на красотата си, в цялата очарователност на свенливостта си, с която си я дарил, търсеща в своята мечтателна невинност тайната на онова небесно чувство, наречено любов, което си посял в нея, както във всички божии създания, о, Господи, ти, който си вечна любов и безкрайна благодат!

Обърканите мисли, които вълнуваха Адриана още със събуждането й, я поглъщаха все повече и повече. Тя сведе глава, красивата й ръка се отпусна върху постелката, после на лицето й се изписа трогателна загриженост. Най-горещото й желание вече бе изпълнено: тя живееше сама и независима. Но нейната сърдечна, чувствителна и трепетна до съвършенство натура чувствуваше, че Бог я е дарил с най-редките съкровища, не за да ги зарови в студеното, саможиво уединение. Тя предчувствуваше всичко велико и красиво, което любовта можеше да вдъхне на нея и на онзи, който щеше да бъде достоен за нея. Уверена в твърдостта и благородството на характера си, горда с примера, който щеше да даде на другите жени, знаейки, че ще я погледнат със завист, тя не се съмняваше в себе си. Не се боеше от лош избор, но се страхуваше, че не ще може да направи избора си, защото вкусът й беше много извисен. Дори да намереше своя идеал, тя имаше странни, но справедливи, необичайни, но умни възгледи за независимостта и достойнството, които, според нея, жената трябваше да опази пред мъжа. Тя категорично бе решила да не прави никакви отстъпки в това отношение и се питаше дали избраният от нея мъж щеше да приеме условията, нечуваните до този момент условия, които тя щеше да му постави.

Тя си представи всички възможни младежи, които биха могли да поискат ръката й и които бе виждала дотогава, и в същото време си спомни картината, за нещастие, твърде реалната картина на годениците, която Родин умело обрисува. С известна гордост си припомни насърченията, които този човек й бе дал не с намерение да я ласкае, а с цел да я застави да не се отклонява от изпълнението на един наистина възвишен, благороден и хубав план.

Свободното движение на мисълта й я отведе при Джалма. Преди всичко тя се радваше, че изпълни спрямо своя роднина с царска кръв дълга си за царско гостоприемство. Красивата девойка изобщо не мислеше да прави принца герой на своето бъдеще. Първо тя съвсем основателно смяташе, че този енергичен момък със страсти, ако не неукротими, то поне още неукротени, внезапно бе попаднал сред най-изтънченото цивилизовано общество и бе изложен на тежки изпитания и необичайни промени. Но госпожица Кардовил нямаше нищо мъжко и деспотично в характера си, затова не се грижеше да просвети полудивия, младеж. И въпреки съчувствието си и по-точно, именно поради съчувствието си към него, тя бе взела твърдото решение да не му се обажда два-три месеца. Освен това се бе зарекла, че ако Джалма разбере, че тя е негова роднина, да не го приема. Това означаваше, че тя иска, ако не да го подложи на изпитание, то поне да го остави напълно свободен в действията и желанията му, за да се освободи от първия порив на добрите си или лоши страсти. Но тя не смяташе да го остави без защита пред всички опасности на парижкия живот, затова тайно бе помолила граф дьо Монброн да запознае Джалма с най-отбраното парижко общество и да го напътствува със съветите и опитността си.

Господин дьо Монброн прие с огромно удоволствие молбата на госпожица Кардовил. Той каза, че с голяма радост ще пусне младия царски тигър в парижките салони и ще го сближи с цвета на парижките красавици.

— Що се отнася до мен, скъпи графе — каза тя на господин дьо Монброн със свойствената си откровеност, — решението ми е непоколебимо. Вие сам казахте какво впечатление ще направи на обществото появяването на принц Джалма, на този млад деветнадесетгодишен индиец, красив за чудо и приказ, горд и див като лъв слязъл от горите. Вие добавихте, че това е нещо ново и необичайно. Ето защо просветените красавици ще го преследват с такава страст, че аз се страхувам за него. Така че, скъпи графе, не ми се иска да показвам, че влизам в съревнование с толкова хубави госпожици и госпожи, които смело ще се хвърлят в ноктите на вашия млад тигър. Истината е, че се интересувам толкова много от него, защото той е мой роднина, защото е красив, защото е храбър и най-вече защото не е облечен по отвратителната европейска мода. Разбира се, тези качества са рядко срещани, но те не са достатъчни, за да ме накарат да променя мнението си поне засега. Освен това моят добър стар философ и нов приятел ми даде един съвет относно нашия индиец, който вие одобрихте, макар да не сте философ. За известно време да приемам гости у дома си, но да не ходя никъде. Това от една страна ще ми спести неудобството да се срещам със своя царствен роднина, а от друга страна ще ми помогне по-прецизно да подбера приятелите си. И тъй като къщата ми ще бъде превъзходна, положението ми — твърде странно, а при това хората ще подозират различни тайни около мен, които ще искат да разкрият, много любопитни жени и мъже ще ме посещават, и това, уверявам ви, безкрайно ще ме забавлява.

И тъй като господин дьо Монброн я попита дали заточението на нещастния млад индийски тигър ще трае дълго, Адриана отговори:

— Понеже ще приемам почти всички лица от обществото, с което вие ще го запознаете, ще имам възможност да чуя различни мнения за него. Ако мъжете говорят добри неща, а жените — лоши, ще имам надежда… С една дума, мнението което ще си съставя, разпознавайки истината пред лъжата, а вие можете да се доверите на проницателността ми в това отношение, ще съкрати или ще удължи заточението, както вие се изразявате, на моя царствен роднина.

Това бяха намеренията на госпожица Кардовил относно Джалма в деня, когато се наложи да отиде с Флорин в къщата, където живееше князът, т.е., тя категорично бе решила да не му се обажда няколко месеца.

След като тази сутрин дълго разсъждава върху щастието, с което бъдещето можеше да удовлетвори потребностите на сърцето й, Адриана отново потъна в мечти. Това изпълнено с живот, сила и младост прелестно създание протегна ръце над главата си и постоя известно време като премаляла. Лежейки неподвижно под белите чаршафи, тя приличаше на изящно изработена мраморна статуя, която наполовина бе покрита с тънък слой сняг. Адриана внезапно се изправи в леглото, допря ръка до челото си и позвъни на слугините. Двете врати от слонова кост се отвориха. Жоржет застана на прага на стаята за обличане, откъдето изскочи и Лютина — малкото, черно кученце със златен нашийник, и залая от радост. Ева се показа на прага на банята.

В дъното на банята, осветена отгоре, се виждаше зелен килим от Кордова със златисти цветя и широка кристална вана във вид на мида. Единствените три заварки на това красиво изделие на стъкларското изкуство чезнеха под множеството извивки на няколко големи сребърни тръстики, които се издигаха от широката седалка на ваната, направена от сребро и изобразяваща деца и делфини, играещи между разклоненията на естествени корали и сини раковини. Благовонна пара се издигаше от бистрата, хладка вода, с която бе пълна кристалната мида. Тя изпълваше банята и се промъкна в спалнята като лека мъгла.

Адриана видя добре облечената Ева, която й носеше в пълничките си ръце една дълга роба и я попита:

— Къде е Флорин, скъпа?

— Излезе преди два часа, госпожице. Повикаха я по някаква бърза и важна работа.

— Кой я повика?

— Секретарката ви, госпожице. Излезе много рано сутринта, а когато се върна, повика Флорин.

— Разбира се, причината за отсъствието й е някоя важна задача на моя ангелски министър на помощите и милостините — засмя се Адриана, намеквайки за Гърбавото. После тя направи знак на Ева да се приближи.

Около два часа след като се събуди, Адриана нареди да я облекат с изключителна изящност, отпрати прислужниците си и повика Гърбавото, към което се отнасяше с явно уважение и винаги приемаше насаме.

Момичето влезе в стаята пребледняло, разтревожено и каза с разтреперан глас:

— Госпожице, предчувствията ми не са били неоснователни. Предават ви…

— За какви предчувствия ми говорите, скъпа? — попита с недоумение Адриана. — Кой ме предава?

— Господин Родин… — отговори Гърбавото.

VII глава
Съмненията

Щом чу обвинението на Гърбавото срещу Родин, госпожица Кардовил изгледа момичето с още по-голяма изненада.

Но преди да проследим тази сцена, ще трябва да кажем, че Гърбавото бе свалило дрипавите си бедняшки дрехи и бе облякло скромен, черен, но с вкус подбран тоалет. Този тъжен цвят сякаш показваше отричането й от всякаква човешка суета, вечната скръб на сърцето й и строгите задължения, които й налагаше службата, посветила я на всички нещастници. Над черната рокля носеше широка превита яка, бяла и чиста като малката й шапчица от тънък плат със сиви ширити, която не закриваше напълно двете тежки плитки от хубавата й черна коса, но обкръжаваше тъжното й лице с кротки сини очи. Дългите й слаби ръце, сега предпазени от студа с хубави ръкавици, вече не бяха синкави както някога, а почти прозрачно бели.

Напрегнатият израз на Гърбавото издаваше голямото й безпокойство от нещо. Окончателно смаяна, госпожица Кардовил попита:

— Какво казахте?

— Господин Родин ви предава, госпожице.

— Той ли?… Не може да бъде.

— Ах, госпожице, предчувствията ми не са ме лъгали.

— Вашите предчувствия ли?

— Още първия път, когато се оказахме заедно с господин Родин, усетих, че неволно ме обзема голям страх. Сърцето ми болезнено се сви и аз се изплаших… за вас, госпожице.

— За мен ли? А защо се изплашихте за мен, скъпа приятелко?

— Не зная, госпожице, но такова беше първото ми чувство и този страх бе толкова непреодолим, че въпреки цялото доброжелателство на господин Родин към сестра ми, аз се изплаших.

— Странно нещо. Аз чудесно се ориентирам в хората, но в този случай… В края на краищата… — продължи Адриана след кратък размисъл — както и да е, но защо тъкмо днес съмненията ви прераснаха в увереност?

— Вчера отидох да занеса на сестра си Цефиза помощта, която господин Родин ми даде от името на едно човеколюбиво лице.

— Не намерих Цефиза у приятелката, която я бе подслонила. Помолих портиерката да каже на сестра ми, че днес сутринта пак ще отида, както и направих. Извинете ме, госпожице, ако разказвам много подробно.

— Говорете, говорете, скъпа.

— Момичето, което е прибрало сестра ми у дома си — каза Гърбавото свенливо, с наведени очи и изчервено от срам, — не води почтен живот. Един господин на име Дюмулен, с когото то много пъти се е веселило, казал на момичето истинското име на Родин, който държал в същата къща две стаи под наем и се представял за господин Карломан.

— Той ни каза за това в лудницата на господин Баление. При това, когато завчера стана дума за същото, той ми съобщи и причината, поради която трябва да държи това сиромашко жилище на толкова отдалечено място и аз бях принудена да я одобря.

— Както и да е, но вчера го е посетил абат д’Егрини.

— Абат д’Егрини! — възкликна госпожица Кардовил.

— Да, госпожице, и останал при Родин цели два часа.

— Сигурно са ви излъгали, скъпа.

— Ето какво научих, госпожице. Сутринта абат д’Егрини отишъл да се срещне с Родин, но не го намерил и оставил на портиерката името си, написано на листче, с думите: „Ще дойда пак след два часа.“ Момичето, за което ви споменах, видяло тази бележка. И тъй като всичко, свързано с Родин, му се струва доста тайнствено, то полюбопитствувало и изчакало абат д’Егрини при портиерката, за да види кога ще дойде. И наистина, след два часа той отново дошъл и намерил Родин в квартирата му.

— Не, не… — настръхна Адриана, — това не може да бъде. Тук има някаква грешка…

— Едва ли, госпожице. Тъй като знаех колко е важно да разбера истината, помолих момичето да ми опише приблизително как изглежда абат д’Егрини.

— И?

— То ми каза, че абатът е около четиридесетгодишен мъж, строен, висок, облечен скромно, но прилично. Очите му са сиви, много големи и с остър поглед, веждите му са гъсти, косата — кестенява, лицето му е голобрадо и с решителен израз.

— Така е, наистина — каза Адриана, макар че не й се искаше да вярва на ушите си. — Описанието е точно.

— Исках да събера колкото се може повече подробности — продължи Гърбавото — и попитах портиерката дали господин Родин и абат д’Егрини изглеждаха скарани на излизане. Тя ми каза, че не е забелязала подобно нещо и че абатът казал на Родин пред вратата: „Утре ще ти пиша, разбрахме се!“

— Боже мой, сънувам ли?! — хвана се за главата Адриана. — Не се съмнявам, че казвате истината, но нали господин Родин ви изпрати в къщата да отнесете помощта на сестра си, като по този начин се е изложил на опасността да видите тайната му среща с абат д’Егрини. Това е твърде глупава постъпка за един предател.

— И аз си помислих същото, госпожице. Но срещата между тези двама души ми се стори толкова опасна за вас, че се върнах много изплашена.

Чистосърдечните хора трудно могат да повярват в предателствата и колкото по-позорно е едно предателство, толкова повече те се съмняват в него. Такава беше и Адриана, въпреки че умееше да разсъждава трезво. Макар думите на Гърбавото да й направиха огромно впечатление, тя каза:

— Хайде, скъпа, нека не се страхуваме напразно, нека не избързваме, вярвайки на злото. Трябва да поразсъждаваме и да си спомним миналото. Господин Родин ме спаси от лудницата на доктор Баление. Пред очите ми се оплака от абат д’Егрини и със заплахите си накара настоятелката на манастира „Света Богородица“ да освободи дъщерите на маршал Симон. Успя да намери принц Джалма и изпълни последователно моите желания относно младия ми роднина. Дори и вчера ми даде много полезни съвети. Това е самата истина, нали?

— Разбира се, госпожице.

— Сега да обсъдим лошото. Да предположим, че господин Родин има отрицателни подбуди и се надява щедро да го възнаградим. Да, но досега той се показа напълно безкористен…

— И това е истина — отвърна Гърбавото, принудено като Адриана да отстъпи пред очевидното.

— Нека помислим, дали е възможно да стане предател. Да кажем, че са се обединили с абат д’Егрини, за да ме предадат. Но защо, как и кому ще ме предават? Аз нямам от какво да се страхувам. Напротив, госпожа Сен-Дизие и абат д’Егрини трябва да отговарят пред правосъдието за злото, което ми причиниха.

— Но, госпожице, тогава как да си обясним срещата на тези двама души, които имат толкова причини да се преследват и да не контактуват помежду си. Не прикриват ли някакви зловещи планове? Освен това, не само аз мисля така…

— Кой още?

— Когато тази сутрин се върнах от сестра си, бях толкова неспокойна, че госпожица Флорин ме попита каква е причината. Познавам нейната преданост към вас.

— Да, тя ми е много предана. Наскоро вие сама ми разказахте за услугата, която ми е направила, докато бях затворена в лудницата на господин Баление.

— И така, госпожице, тази сутрин исках час по-скоро да ви разкажа всичко и го споделих с госпожица Флорин. Тя се изплаши дори повече от мен като чу за връзката между Родин и абат д’Егрини и след като поразмисли малко, ми каза: „Мисля, че няма нужда да събуждаме госпожицата. Нищо няма да се промени, ако й кажем за предателството след два-три часа, докато аз се опитам да науча нещо. Имам една идея. Извинете ме пред госпожицата, скоро ще се върна…“ После се качи в каретата и излезе.

— Флорин е много добра девойка — засмя се Адриана и като че ли малко се поуспокои. — Но в такъв случай ми се струва, че нейната преданост и добросъвестност са я заблудили, както и вас, скъпа приятелко. И двете сме толкова объркани, че забравихме да помислим за нещо, което веднага ще разсея съмненията ни.

— За какво, госпожице?

— Сега абат д’Егрини много се страхува от господин Родин. Сигурно затова е отишъл в дома му да проси милост. Не намирате ли, че това обяснение е не само удовлетворително, но и единственото, което може да приеме здравия разум?

— Може би е така — каза Гърбавото, след като поразмисли малко. — Да, като че ли е вероятно…

След това се възцари мълчание. Гърбавото сякаш отстъпи, но някакво непреодолимо убеждение я накара да извика:

— Не, не и не! Вярвайте ми, госпожице, мамят ви, усещам го. Да, повярвайте ми, моите предчувствия никога не ме лъжат. Освен това вие толкова добре се ориентирате и в най-тайните чувства на сърцето ми, защо тогава аз да не предчувствувам опасностите, които ви грозят?

— Какво казахте? В какво съм се ориентирала? — попита госпожица Кардовил, трогната и изненадана от убедителния неспокоен тон на Гърбавото.

— В какво сте се ориентирала ли? Във всички гузни чувства на едно нещастно същество, на което съдбата е отредила несвойствен живот. Трябва да ви кажа, че досега си мълчах, не защото не зная какво ви дължа. Кой ви каза, че единственото средство да ме накарате да приема благодеянията ви, без да се срамувам, е да ми дадете длъжност, с която ще бъда полезна на нещастните, каквато съм била и преди? Когато поискахте отсега нататък да обядвам с вас като ваша приятелка, аз — бедната работничка, в чието лице искахте да изразите почитта си към труда, покорството пред съдбата и честността, и аз ви отказах със сълзи на признателност и съжаление, кой ви прошепна, че не правя това от фалшива скромност, а от съзнание за смешната ми грозота и че ако не беше видът ми, с гордост щях да приема поканата от името на моите сестри от простия народ? Тогава вие ми отговорихте така: „Разбирам, скъпа, защо отказвате. Вие не се правите на скромна, а отстоявате достойнството си, което обичам и уважавам.“ Кой ви каза — въодушевяваше се все повече Гърбавото, — че ще бъда много щастлива, ако намеря една малка уединена стаичка в тази великолепна къща, чийто блясък ме заслепява? Защо вие благоволихте да изберете много по-хубаво жилище от онова, на което се надявах? Кой ви каза, че без да завиждам на красотата на прелестните същества около вас, които обичам, защото те обичат вас, неволно ще се сравнявам с тях и винаги ще се чувствувам притеснена и потисната? Кой ви подсети, госпожице, винаги да ги отпращате оттук, когато ме викате при себе си? Кой ви откри всички тези болезнени и тайни чувства в моето необичайно положение? Кой ви ги пошушна? Разбира се, Бог, който в своето безкрайно величие се грижи за всичко на този свят и който умее бащински да покровителствува дори малката буболечка в тревата. И след всичко това, мислите ли, че едно признателно сърце, което вие толкова добре усещате, не може да се въздигне дотам, че да предчувствува онова, което би ви навредило? Не, не, госпожице, едни имат чувство за самосъхранение, други, по-щастливи, инстинктивно предпазват онези, които обичат… Господ ме е дарил с последното… Предават ви, казвам ви, предават ви!

С въодушевен поглед и поруменели страни Гърбавото изговори последните думи толкова ясно и убедително, че и без това разколебаната от речта на девойката госпожица Кардовил най-после се убеди в основателността на страховете й и почувствува, че я обзема страх.

Макар Адриана да бе имала вече възможност да оцени духовното развитие и острия ум на това бедно момиче от простолюдието, тя никога не бе чувала Гърбавото да говори с толкова трогателно красноречие, подбуждано от най-благородни чувства. Това направи още по-голямо впечатление на Адриана. Но когато се готвеше да й отговори, на вратата се почука и влезе Флорин. Щом видя разтревоженото лице на прислужницата си, госпожица Кардовил полюбопитствува.

— Какво става, Флорин? Носиш ли ми някакви новини? Откъде идваш?

— От двореца Сен-Дизие, госпожице.

— Защо ходи там? — изненада се Адриана.

— Тази сутрин нейна милост госпожицата — и тя посочи с поглед Гърбавото — сподели с мен подозренията и тревогите си. И аз мисля като нея. Самият факт, че абат д’Егрини е ходил при Родин ми се видя много важен, затова си казах, че ако господин Родин е ходил през последните дни в двореца на госпожа Сен-Дизие, не може да има никакво съмнение за неговото предателство…

— Така е, наистина — разтревожи се още повече Адриана. — И какво научи?

— Тъй като вие ми наредихте да следя пренасянето на покъщнината от павилиона, отидох там, защото бяха останали някои неща. Трябваше да поискам ключовете от госпожа Гривоа. Т.е., имах две причини да отида в двореца.

— По-нататък, по-нататък…

— Опитах се да измъкна нещо от госпожа Гривоа за Родин, но напразно.

— Едва ли би ви се доверила, госпожице, от само себе си се разбира — каза Гърбавото.

— Попитах я дали господин Родин е идвал скоро в двореца — продължи Флорин. — Тя ми отговори със заобикалки. Тогава реших, че нищо няма да разбера от нея, оставих я и, за да не се усъмнят в целта на моето посещение, тръгнах към павилиона. Но тъкмо завивах по една пътечка, когато зърнах Родин, който вървеше на няколко крачки от мен към градинската вратичка, мислейки, че оттам ще излезе незабелязан.

— Чувате ли, госпожице! — извика Гърбавото. — Ще трябва да се съгласите с очевидното.

— Той… у княгиня Сен-Дизие! — възкликна госпожица Кардовил и очите й заблестяха от негодувание. Сетне добави с несвойствен глас: — Продължавай, Флорин.

— Аз се спрях, после се върнах обратно, отидох в павилиона и бързо се вмъкнах в малката стаичка, която гледа към улицата. Оттам се вижда градинската вратичка. Отворих само прозорците и през процепите на кепенците видях каретата, която явно чакаше господин Родин. След малко той се качи в нея и каза на кочияша: „Улица «Бяла» №39“.

— При принца!… — възкликна госпожица Кардовил.

— Да, госпожице.

— Наистина, господин Родин каза, че днес ще ходи при него — замисли се Адриана.

— Естествено, госпожице, Родин предава и принца, който много по-лесно от вас може да стане негова жертва.

— Позор! Позор! Позор! — извика госпожица Кардовил и лицето й се сгърчи от болезнен гняв. — Какво предателство! Значи човек трябва да се съмнява във всичко, дори в себе си.

— Ах, госпожице, това е ужасно! — настръхна Гърбавото.

— Но тогава защо ме спаси? Защо спаси и моите роднини? Защо съобщи на правосъдието за абат д’Егрини? Та този човек е луд! Истинска бездна от съмнения! Това е отвратително!

— На връщане — продължи Флорин и погледна предано господарката си — се сетих за един начин, по който можете да узнаете истината, само че не бива да губим нито минута…

— Какъв е този начин? — попита Адриана и погледна с учудване Флорин.

— Скоро господин Родин ще бъде при принца.

— Няма съмнение.

— Принцът винаги стои в малката стая, в която се влиза откъм цветарника. Там ще приеме и господин Родин.

— По-нататък? — попита Адриана.

— Тази градина, която подредиха според вашите заповеди, има само един изход през една вратичка към малката уличка. Градинарят влиза всяка сутрин оттам, за да не обикаля през всички стаи и щом си свърши работата, си отива.

— Какво искаш да кажеш? Какво си намислила?

— Растителността в градината е толкова гъста, че според мен, без да е спусната завесата между остъклената врата и зимната градина, човек може да се приближи до стаята и незабелязано да чуе какво се говори вътре. За да проследя как върви подреждането, през последните дни влизах в къщата все през тази врата. Аз и градинарят имаме ключове. За щастие, още не съм му го върнала. Само след един час вие, госпожице, ще знаете какво да мислите за Родин, защото ако той предава принца, предава и вас.

— Какви ги говориш! — възмути се госпожица Кардовил.

— Ще тръгнете веднага с мен и ще отидем заедно до вратата на уличката. За по-сигурно аз ще вляза сама и ако ми се стори, че е необходимо, ще се върна да ви повикам…

— Да подслушвам чужди разговори… — прекъсна гордо Флорин госпожица Кардовил. — Ти не си даваш сметка какво ме съветваш…

— Извинете, госпожице — засрами се момичето и наведе очи — вие имате подозрения. Струва ми се, че това е единственото възможно средство, за да ги потвърдите или отхвърлите.

— Нима искаш да падна толкова ниско, че да подслушвам? Никога — отговори Адриана.

— Госпожице — намеси се Гърбавото, което от известно време стоеше замислено, — позволете ми да ви кажа, че госпожица Флорин има право. Този начин е неприятен, но може би ще ви даде възможност веднъж завинаги да разберете що за човек е Родин. Защото въпреки цялата очевидност на нещата и справедливостта на моите предчувствия, често и най-безспорното може да се окаже невярно. Аз първа обвиних пред вас господин Родин… Никога няма да си простя, ако обвинението ми е било несправедливо… Разбира се, вие сте права, че подслушването на чужди разговори не е нито приятно, нито честно… — След това Гърбавото преодоля с огромно усилие напиращите си от срам сълзи и добави: — Но щом става дума за това, да ви спасим от голяма опасност, защото ако се окаже, че Родин ви предава, бъдещето ви е застрашено, аз, госпожице, ще отида, ако желаете, вместо вас, за да…

— Не споменавайте повече за това, моля ви! — възпротиви се госпожица Кардовил. — Да ви оставя да извършите нещо унизително заради моите интереси?! Никога! Никога! — После се обърна към Флорин и й каза: — Върви да помолиш господин дьо Бенвил веднага да впрегне каретата ми.

— Значи сте съгласна! — зарадва се Флорин, плесна с ръце и очите й се насълзиха.

— Да, съгласна съм — твърдо каза Адриана. — Щом искат да ми обявят война, жестока война, трябва да се подготвя за нея. Ако човек, не се предпазва, това преди всичко е израз на слабост и глупост. Разбира се, тази постъпка ме отвращава и ми коства много, но това е единственият начин да сложа край на подозренията си, които непрекъснато ме измъчват, и да предотвратя, може би, големи нещастия. А освен това, този разговор между господин Родин и принц Джалма, по една много важна причина ще бъде от двойно значение за мен във връзка с доверието или доживотната вражда с господин Родин. И така, Флорин, донеси ми веднага пелерината и шапката и нареди веднага да приготвят каретата. Ще дойдеш с мен. А вие, скъпа, ме почакайте тук — каза тя на Гърбавото.

След половин час каретата на Адриана спря пред малката градинска вратичка на улица „Бяла“.

Флорин се качи в зимната градина, но скоро се върна и каза на господарката си:

— Завесата е спусната. Господин Родин току-що влезе в стаята, където се намира принца…

А това означаваше, че госпожица Кардовил незабелязано присъствува на разговора между Родин и Джалма.

VII глава
Писмото

Малко преди госпожица Кардовил да влезе в зимната градина, Фарингея въведе Родин в стаята на принца, който все още бе потънал в размислите, на които го наведе метисът и като че ли не забеляза появата на йезуита.

Родин се изненада от въодушевеното лице на Джалма и от почти безумния му поглед, погледна въпросително Фарингея, а той крадешком му отговори със следните знаци: сложи показалец на сърцето и на челото си и посочи разпаления огън в камината. Това означаваше, че сърцето и главата на Джалма горят. Естествено, Родин го разбра, защото по бледите му устни пробяга доволна усмивка. След това той каза на Фарингея:

— Бих искал да остана насаме с принца. Спусни завесата и се погрижи никой да не ни прекъсва.

Метисът се поклони, отиде до остъклената врата, натисна един бутон до самото стъкло и завесата се спусна едновременно с изчезването на вратата в дебелата стена. След това той отново се поклони и излезе от стаята. Почти веднага след излизането на Фарингея, госпожица Кардовил и Флорин влязоха в зимната градина, разделена от стаята на Джалма с прозрачна бяла копринена завеса, изрисувана с големи пъстри птици. Младият индиец сякаш се върна на земята от шума на вратата, която Фарингея затвори. Лицето му започна да възвръща спокойствието и красотата си. Той потръпна, докосна челото си с ръка и се огледа наоколо, сякаш се събуждаше от дълбок сън. След това пристъпи към Родин с уважение и си послужи с един израз, с който съотечествениците му обикновено се обръщаха към възрастните хора:

— Простете ми, бащице.

Според обичая, който изискваше крайно почтително отношение на младите към старите, принцът понечи да хване ръката на Родин и да я поднесе към устните си, за да я целуне, но йезуитът не прие този жест на Джалма и се дръпна назад.

— За какво искате прошката ми, скъпи принце? — попита той Джалма.

— Бях унесен, когато влязохте и не ви посрещнах веднага. Моля, простете ми, бащице…

— Разбира се, че ви прощавам, скъпи принце. Но ако искате да си поговорим, върнете се на дивана и си вземете наргилето, щом това ви харесва.

Ала вместо да послуша Родин и отново да се излегне на дивана, според обичая си, Джалма седна на едно кресло, пренебрегвайки молбите на стареца с доброто сърце, както наричаше йезуита.

— Повярвайте ми, скъпи принце, много съжалявам, че се притеснявате и безпокоите — каза Родин. — Тук сте у дома си, както в сърцето на Индия, или поне ние бихме искали да се чувствувате като у дома си.

— Тук много неща ми напомнят за отечеството ми — рече Джалма. — Вашата доброта ми напомня за баща ми и за онзи, който го замести — добави младият индиец, имайки предвид маршал Симон, за чието пристигане умишлено не му бяха съобщили досега. След кратко мълчание принцът протегна ръка към Родин и продължи предано: — Когато сте при мен, аз съм щастлив.

— Разбирам защо се радвате, скъпи принце, защото идвам да ви освободя от заточението, да отворя клетката ви… Помолих ви да се подчините на това доброволно затворничество единствено във ваш интерес.

— Утре ще мога ли да изляза?

— Още днес, скъпи принце.

Джалма помисли малко и продължи:

— Сигурно имам приятели, щом се намирам в дворец, който не е мой, нали?

— Вие наистина имате приятели и то чудесни приятели — отвърна Родин.

Щом чу тези думи лицето на Джалма сякаш стана още по-красиво, по него се изписа чувство на огромна благодарност и големите му черни очи се насълзиха. След като отново направи пауза, принцът стана и каза прочувствено на Родин:

— Нека отидем…

— Къде, скъпи принце? — погледна го учудено Родин.

— Да благодаря на приятелите си. Чаках три дни, повече не мога.

— Потърпете, скъпи принце, потърпете… Трябва дълго да ви говоря за това. Бъдете така добър да седнете.

Джалма покорно се отпусна на креслото си. Родин продължи:

— Истината е, че имате приятели, по-точно един приятел. Многото приятели са рядкост.

— А вие?

— Прав сте. Това означава, че имате двама приятели. Единият, когото познавате, съм аз, а другият, за когото не знаете нищо, иска да остане непознат за вас…

— Защо?

— Защо ли? — смути се малко Родин. — Защото щастието, което изпитва, давайки ви доказателства за приятелството си, може да се осигури само чрез тази тайна.

— Защо човек трябва да се крие, когато извършва добро?

— Защото понякога доброто трябва да се крие.

— Аз ползувам услугите му, защо тогава той трябва да се крие от мен!

Непрекъснатите въпроси на младия принц явно пообъркаха Родин, но въпреки това той продължи:

— Казах ви и ви повтарям, скъпи принце, че ако вашият таен приятел се яви, той може да изложи на опасност спокойствието си.

— Ако разкрие, че той е мой приятел ли?

— Да, скъпи принце.

Лицето на Джалма веднага придоби израз на достойнство и тъга. Той гордо вдигна глава и строго каза:

— Този приятел се крие или защото се срамува, че е именно мой приятел, или защото се срамува от самия себе си. Аз приемам гостоприемство само от онзи, за когото съм достоен и който е достоен за мен. В обратен случай напускам тази къща.

Казвайки това, Джалма стана толкова решително, че Родин извика изплашен:

— Изслушайте ме, моля ви, скъпи принце… Позволете ми да отбележа, че много лесно се обиждате. Въпреки че се постарахме да ви напомним за вашето хубаво отечество, тук сме в центъра на Европа, в центъра на Франция, в центъра на Париж. Този факт трябва да ви накара да промените мнението си… Моля ви, изслушайте ме.

Въпреки че не познаваше нормите на поведение в обществото, Джалма имаше достатъчно здрав разум и чувство за справедливост, за да разбира от дума, особено ако му се струваше, че в това има смисъл. Думите на Родин го поуспокоиха. С вродената си скромност, с която почти винаги са надарени силните и великодушни натури, той отговори кротко:

— Имате право, бащице, вече не се намирам в отечеството си. Тук обичаите са други, ще помисля…

При цялата си хитрост и лукавство, Родин понякога изпадаше в недоумение от дивашките постъпки и неуправляемите идеи на младия индиец. Той много се изненада, когато видя отсъствуващото изражение на принца. След малко Джалма продължи спокойно, но непоколебимо:

— Изслушах ви, бащице, и размислих.

— И какво решихте, скъпи принце?

— В нито една страна на света и под никакъв предлог един честен човек, който е приятел на друг честен човек, не бива да крие приятелството си.

— Ами ако за него е опасно да признае това приятелство? — попита Родин, крайно разтревожен от посоката, която вземаше разговорът.

Джалма изгледа йезуитът с учудване и презрение и нищо не отговори.

— Разбирам защо мълчите, скъпи принце. Искате да кажете, че смелият човек трябва да побеждава опасностите. Чудесно. Но ако в опасност изпаднете вие, в случай че това приятелство се разкрие, този честен човек няма ли да заслужи оправдание и дори похвала, че е решил да остане неизвестен?

— Не приемам нищо от приятел, който е способен да се крие от страх.

— Изслушайте ме, скъпи принце.

— Сбогом, бащице.

— Помислете…

— Сбогом и толкова… — категорично отсече Джалма и тръгна към вратата.

— Боже мой, ами ако това е жена?! — извика Родин, стигнал до крайност и се спусна подире му, защото се изплаши да не би Джалма наистина да напусне къщата и по този начин окончателно да провали плановете му.

При последните думи на Родин индиецът внезапно спря.

— Жена ли? — попита той разтреперан и изчервен. — Този приятел жена ли е?

— Ако е жена — продължи Родин, — ще разберете ли нейната предпазливост и тайната, с която е принудена да забулва доказателствата за привързаност, които иска да ви даде?

— Жена ли? — повтори Джалма с треперещ глас и сключи ръце от страхопочитание. Прекрасното му лице засия от възторг. — Жена. Парижанка ли е?

— Да, скъпи принце. Карате ме да извърша това неблагоразумие и да ви кажа, че е истинска парижанка, достойна госпожа, крайно добродетелна, чиято напреднала възраст заслужава вашето уважение.

— Много ли е стара? — извика нещастният Джалма, чиито мечтания за един миг се изпариха.

— Сигурно е с няколко години по-възрастна от мен — отвърна Родин с иронична усмивка и изчака да види дали младият принц ще се разсърди или разсмее.

Но не последва нито едното, нито другото. Вместо страстния възторг по лицето на Джалма се разля трогателно умиление. Той погледна Родин с признателност и попита:

— В такъв случай тази жена ще ми бъде майка, нали?

Невъзможно е да се опишат сладостта, благоговейността и тъгата, с които индиецът произнесе думата „майка“.

— Да, скъпи принце, тази уважаема госпожа иска да ви бъде майка. Но не мога да ви разкрия причината за нейната обич към вас. Ала вие трябва да ми повярвате, тази любов е искрена. Не ви казвам тайната й, защото у нас тайните на жените, независимо дали са стари или млади, са свещени.

— Това е справедливо. Тогава нейната тайна ще бъде тайна и за мен. Ще я обичам и уважавам, без да съм я видял. Нали така обичаме Бога, без да сме го виждали…

— А сега, скъпи принце, ми позволете да ви кажа какви са намеренията на вашата приятелка и майка… Ако тази къща ви харесва, тя винаги ще бъде на ваше разположение. Каретата, конете и прислугата от французи ще бъдат на вашите заповеди. Ще бъде възложено на човек да урежда сметките около разходите по къщата. Освен това, като царски син вие трябва да живеете по царски и по тази причина в съседната стая оставих едно ковчеже, в което има петстотин наполеона. Ще получавате тази сума всеки месец. Ако тя не е достатъчна за дребните ви удоволствия, както ние се изразяваме, ще ми съобщите и ще я увеличим… — Родин забеляза, че Джалма се развълнува и бързо добави: — Веднага трябва да ви кажа, скъпи принце, че честолюбието ви не бива да се чувствува засегнато. От една страна вие приемате всичко това от една майка, а от друга — приблизително след три месеца ще получите доста голямо наследство и ако дългът ви тегне (а той ще възлиза най-много на четири-пет хиляди наполеона), лесно ще можете да изплатите заема си. Впрочем, не се съобразявайте с нищо, удовлетворявайте всички свои капризи. Приятелят ви иска да се появите в най-отбраното парижко общество, както подобава на един царски син, чиито баща се е наричал Бащата на великодушния. И така, пак ви повтарям и ви моля да не се въздържате от криворазбрано честолюбие, ако тази сума не ви е достатъчна…

— Ще поискам повече. Майка ми е права — царският син трябва да живее по царски.

Отговорът на Джалма беше напълно обясним, защото той изобщо не се изненада от великодушните предложения и това беше естествено. Принцът би постъпил по същия начин. Всички знаят с какво великолепие и блясък се отличава гостоприемството на индийските принцове. Момъкът беше трогнат до дъното на душата си и изпитваше огромна признателност към жената, която го обичаше майчински и приемаше разкоша, с който тя искаше да го обкръжи без недоверие и угризения на съвестта. Бързината, с която Джалма се съгласи с предложенията, отново обърка плановете на Родин, защото той бе приготвил множество неоспорими доказателства, за да убеди принца.

— Впрочем, ето какво сме решили — поде йезуитът. — Тъй като сега трябва да видите света и да влезете в него през най-добрата врата, както ние казваме, един от приятелите на вашата скъпа майка, граф дьо Монброн — много опитен старец от най-отбраното общество, ще ви представи на най-аристократичните парижки семейства…

— А защо не ме представите вие, бащице?

— Уви, скъпи принце, погледнете ме… Кажете, подходящ ли съм за тази работа?… Не, не, аз живея сам и в уединение. А освен това — добави Родин след кратко мълчание, приковавайки върху младия принц проницателен, внимателен и любопитен поглед, сякаш искаше да го подложи на изпитание с последните си думи, — господин дьо Монброн е по-опитен от мен що се отнася до обноските в обществото. Той ще ви разкрие клопките, които биха могли да ви поставят. Защото вие имате приятели, но имате и неприятели, страхливи врагове, които по най-позорен начин злоупотребиха с доверието ви и се подиграваха с вас. И понеже, за беда, силата им е равна на злобата им, за вас вероятно ще бъде по-благоразумно да ги отбягвате и да страните от тях, вместо да се изпречвате на пътя им.

Само при мисълта, че трябва да отбягва неприятелите си, Джалма се разтрепера. Разширените му зеници засвяткаха със страховит пламък. Никога омразата, презрението и жаждата за мъст не бяха се изписвали по-решително върху друго човешко лице. Аленочервените му устни се присвиха и разкриха стиснатите му бели ситни зъби. Сега красивото му до преди малко лице изразяваше такава животинска ярост, че Родин скочи от мястото си и извика:

— Какво ви става, принце? Плашите ме…

Джалма не отговори. Той стоеше приповдигнат и стискаше с две ръце облегалките на креслото, сякаш се удържаше да не избухне в ужасния си гняв. В този момент кехлибарения мундщук на наргилето се търкулна под крака му и изопнатият като струна индиец го размаза върху пода.

— За Бога, какво ви става, принце — извика Родин.

— Така ще размажа и страхливите си врагове! — изсъска Джалма със застрашителен, искрящ поглед.

Окончателно разярен той скочи от креслото си и с обезумели очи започна да се разхожда насам-натам из салона, сякаш търсеше някакво оръжие. От време на време той сподавяше в шепи напиращия крясък, а челюстта му конвулсивно потръпваше. Гневът му напомняше за дивата ярост на кръвожаден звяр. Сега красотата на младия индиец се разкри в целия си блясък. Ако божествената му пламенност и безстрашие, възбудени от отвращението му към предателството и малодушието, се приложеха по време на война или на онзи индийски лов, който бе по-опасен и от самата битка, Джалма щеше да стане такъв, какъвто всъщност си беше: герой. Родин със зловеща радост наблюдаваше избухналите страсти на младия индиец, който в момента бе в състояние да извърши ужасни пакости. Яростта на Джалма много скоро се укроти, защото той поразмисли и реши, че няма никакъв смисъл от нея. Тогава се засрами от детинщината си и падна по очи на земята. Лицето му все още беше бледо и мрачно. После с ледено спокойствие, което беше още по-страшно от увляклото го преди малко буйство, той каза на Родин:

— Бащице, още днес ще ми уредите среща с враговете ми.

— Какво сте намислил, скъпи княже? Какво искате?

— Да убия тези страхливци.

— Да ги убиете ли?! Не е лесно.

— Фарингея ще ми помогне.

— Повтарям ви, разберете, че не се намирате по бреговете на река Ганг, където човек убива врага си, както тигъра по време на лов.

— Честният човек се бие с честен враг, а предателят убива като краставо куче — убедително и спокойно каза Джалма.

— Ах, принце, нима вие, чиито баща се е наричал Бащата на великодушния, ще изпитате удоволствие да нападнете тези толкова малодушни и злобни същества?

— Човек е длъжен да унищожава онова, което е опасно.

— Т.е., отмъщението?

— Не си отмъщавам на змията — каза индиецът гордо, — но я смазвам.

— Но тук, скъпи принце, човек не се отървава така от неприятелите си. Ако има от какво да се оплаче…

— Оплакват се жените и децата — прекъсна го Джалма. — Мъжете се бият.

— Край Ганг — да, но не и тук, скъпи принце. У нас обществеността се заема с вашето дело, разглежда го, обсъжда го и ако се налага, наказва…

— За собствената си обида аз съм съдия и аз съм палач…

— За Бога, чуйте ме. Вие се спасихте от отвратителните клопки на вашите неприятели, нали? Добре. Допуснете, че това е станало благодарение на предаността на една уважавана жена, която ви обича като майка. И ако сега тя поиска от вас да се смилите над онези, от които ви спаси, вие какво ще направите?

Индиецът наведе глава и постоя така, без да отговори. Родин се възползува от неговото двоумение и продължи:

— И аз бих могъл да ви кажа: принце, познавам враговете ви. Но тъй като се боя да не извършите някакво непростимо безумство, завинаги ще скрия имената им от вас. Но, кълна се, че ако уважаемата личност, която ви обича като син, сметне, че ще бъде правилно и полезно да ви ги кажа, ще го направя. Но докато тя не ми позволи, ще мълча.

Джалма изгледа Родин мрачно и страховито. В същия момент влезе Фарингея и каза на йезуита:

— Дошъл е един човек, който е ходил в дома ви. Носи писмо за вас. Казали му, че сте тук и той ви търси. Да приема ли писмото? Твърди, че е от абат д’Егрини…

— Разбира се — отговори Родин, — ако принцът позволи.

Джалма кимна с глава и Фарингея излезе.

— Извинете, скъпи принце. Тази сутрин очаквах едно много важно писмо. И тъй като много исках да се видя с вас, поръчах да го изпратят тук, ако пристигне.

След малко Фарингея се върна с писмото, предаде го на Родин и пак излезе.

IX глава
Адриана и Джалма

Когато Фарингея излезе, Родин взе писмото от абат д’Егрини в едната си ръка, а с другата се направи, че търси нещо, първо в десния джоб на редингота си, после в задния джоб, после — в джобовете на панталоните си. Но като не намери нищо, сложи плика върху протритото си коляно и започна да се опипва навсякъде с две ръце и с натъжен, разтревожен поглед. Движенията на тази пантомима, разиграна съвсем простодушно, завършиха с възгласа:

— Боже мой, какво нещастие!

— Случило ли се е нещо? — попита Джалма, прекъсвайки мрачното си мълчание, в което бе потънал от известно време.

— Уви, скъпи принце, случило се е най-обикновеното нещо на този свят, твърде дребно, но крайно неприятно за мен. Или съм забравил, или съм изгубил очилата си. И тъй като в стаята е тъмно, а зрението ми от труд и от възрастта е отслабнало, не мога да прочета това писмо. А то е много важно, защото очакват моя бърз, кратък и категоричен отговор. С една дума — да или не. А времето лети, ужасно нещо. Ако можеше някой — продължи Родин, наблягайки на думите, за да направят впечатление на Джалма, — да ми направи услуга и да ми прочете… Но няма кой…, няма…

— Бащице — каза учтиво Джалма, — искате ли аз да ви прочета писмото? Щом свърша, веднага ще забравя съдържанието му.

— Вие ли? — извика Родин, сякаш се изплаши от това предложение. — Невъзможно е вие да прочетете това писмо…

— Извинете ме, бащице — кротко каза Джалма.

— Всъщност — каза сякаш на себе си Родин след кратък размисъл, — защо пък не? — После се обърна към индиеца и добави: — Наистина, ще ми направите ли тази услуга, скъпи принце? Не смеех да ви помоля… — сетне поднесе писмото на Джалма, който го прочете на глас.

Там пишеше следното:

„Тазсутрешното ви отиване в двореца Сен-Дизие, както ми съобщиха, трябва да се смята за ново настъпление от ваша страна.

Ето и последното ми предложение, за което ви известявам: може и то да се окаже безполезно както вчерашното, което ви направих в дома ви на улица «Клови».

След дългото и неприятно обяснение ви казах, че ще ви пиша. Удържам думата си и ето последното ми предложение.

Преди всичко, ще ви дам един съвет: пазете се… Ако упорствате и продължавате опасната борба, ще се изложите на опасността да ви намразят дори онези, които толкова се стараете да защитите. Разполагаме с безброй начини да ви компрометираме пред тях, като им разкрием плановете ви. Ще им докажем, че вие също участвувате в заговора, който сега искате да провалите не от великодушие, а от користолюбие.“

Макар Джалма да усещаше, че и най-дребния въпрос, отправен на Родин във връзка с това писмо, щеше да бъде истинско безразсъдство, не можа да се сдържи, четейки откъса от писмото, и обърна глава към йезуита.

— Боже мой — каза Родин, — и това се отнася за мен, за мен, както виждате, скъпи княже — и той посочи дрипите си. — Обвиняват ме в користолюбие.

— А кого закриляте?

— Кого закрилям ли? — отвърна Родин, правейки се, че се колебае дали да отговори. — Кого ли?… Ами…, ще ви кажа. Това са бедни хора, без всякакви средства, незначителни, но добродетелни, на чиято страна е правото в едно дело, което се опитват да разрешат. Те са застрашени от други много, много силни хора. За щастие, последните не са толкова известни, че да ги разкрия в полза на онези, които защитавам. Какво да ви кажа? Аз съм беден и слаб човек и естествено заставам на позицията на бедните и слабите… Но, моля ви, продължете…

Джалма зачете:

„И ако продължите да ни преследвате, ще си изпатите много и нищо няма да спечелите, сприятелявайки се с онези, които наричате свои приятели и които справедливо ще се сметнат за ваши жертви, защото дори и да е искрена, безкористността ви не може да бъде обяснена. Което означава, че в нея сигурно се крият, а аз съм уверен в това, задни мисли.

Но дори и в това отношение най-щедрото обезщетение, на което основавате надеждите си, е вероятната признателност на вашите приятели. Твърде съмнителна случайност. И за да бъда ясен докрай, ето какво искам от вас: още тази вечер, най-късно до полунощ да напуснете Париж и да се задължите да не се връщате тук преди да изтекат шест месеца.“

Джалма отново не успя да сдържи любопитството си и учудено погледна Родин.

— Всичко е ясно — каза йезуитът. — Делото на бедняците, които защитавам, през това време ще се разгледа и с моето отдалечаване те искат да ми попречат да бдя над тях. Нали разбирате, скъпи принце — с негодувание изрече Родин. — Моля ви, продължете и ме извинете, че ви прекъснах, но не можах да сдържа възмущението си от това безочие…

Джалма продължи:

„За да бъдем сигурни, че ще се намирате далеч от Париж през тези шест месеца, ще заминете за Германия при един наш приятел. Той ще ви прибере в дома си и ще ви посрещне гостоприемно, но вие ще останете там докато изтече шестмесечния срок.“

— Да… доброволно заточение — каза Родин.

„При тези условия всеки месец ще ви се дават по хиляда франка от деня на заминаването ви. Десет хиляди ще ви броим веднага, а двадесет хиляди ще получите след изтичането на шестте месеца. Всичко това ви е напълно гарантирано. И накрая, след като срокът приключи, ще ви осигурим една почтена и независима служба.“

Този откъс изпълни Джалма с негодувание и той неволно спря. След кратко мълчание Родин му каза:

— Моля ви, принце, продължете. Трябва да дочетете писмото до край, за да получите представа, какви неща се вършат в цивилизованите общества.

Джалма продължи:

C>

„Вие знаете как вървят нашите работи и какво представляваме ние, така че с отстраняването ви просто искаме да се отървем от един не толкова опасен, колкото твърде досаден неприятел. Не се заслепявайте от първия ви успех. Вашата жалба няма да има последствия, защото тя е клевета. Съдията, който я прие, горчиво ще се разкайва за отвратителните си пристрастия. Можете да си послужите с това писмо както искате. Ние знаем какво пишем, на кого пишем и как пишем. Ще получите писмото в три часа. Ако до четири часа не ни изпратите пълното си и безусловно съгласие, подписано от собствената ви ръка, войната започва отново и то не от утре, а още от тази вечер.“

C$

След като свърши, Джалма погледна Родин, който му каза:

— Позволете ми да извикам Фарингея.

Той удари едно звънче и метисът влезе. Родин взе писмото от ръцете на Джалма, скъса го на две, смачка го, направи го на топче, подаде го на метиса и му рече:

— Ще предадете тази хартиена дрипа на онзи, който чака и ще му кажете, че това е моят отговор на безсрамното и нахално писмо. Запомнете добре — безсрамното и нахално писмо…

— Разбирам — каза Фарингея и излезе.

— Тази борба може да бъде опасна за вас, бащице — предположи натъжено индиецът.

— Да, скъпи принце, може да бъде опасна! Но аз не разсъждавам като вас и не искам да убивам неприятелите си, защото те са страхливи и злобни. Аз се боря с тях под покровителството на закона. Постъпете и вие като мен. — Но след като забеляза, че лицето на Джалма отново помръква, добави: — Сгреших, повече няма да ви давам такива съвети. Нека се уговорим да предоставим решаването на този въпрос на вашата достойна майка-покровителка. Утре ще се срещна с нея. Ако тя се съгласи, ще ви кажа имената на вашите неприятели, ако не се съгласи…

— А тази жена, моята втора майка, би ли отсъдила така, че да мога да й се покоря? — попита Джалма.

— Няма по-благороден, по-великодушен и по-искрен човек от нея — възкликна Родин. — Тя е ваша покровителка и за нея вие ще сте истински син. Тя ще ви обича с цялата пламенност на майчината любов. Ако трябва да избира между страха или смъртта, тя би казала: „Умри и ме остави да умра с теб…“

— О! Благородна жена… Такава беше и майка ми — въодушеви се Джалма.

— Вашата покровителка е олицетворение на смелостта, справедливостта и откровеността — каза Родин и се приближи към закрития от завесата прозорец, хвърляйки незабелязано тревожен поглед към градината. — Особено на откровеността. Да, тя притежава онази рицарска откровеност на човек с великодушно сърце, примесена с гордото достолепие на жена, която не само не е лъгала никога в живота си, не само не е прикривала нито една своя мисъл, но която би предпочела да умре, вместо да си послужи с онези дребнави чувства на хитрост, лицемерие и лукавство, които обикновените жени използуват по силата на природата си.

Джалма все повече се трогваше от портрета, който Родин рисуваше. Очите му блестяха, страните му поруменяха, сърцето му туптеше от възторг.

— Вие имате изумително сърце! — каза Родин и отново пристъпи към завесата. — Приятно ми е да виждам, че красивата ви душа се отразява на хубавото ви лице, докато слушате описанието на непознатата ви покровителка. Тя наистина е достойна за почитта, която внушават благородните и възвишени натури.

— Вярвам ви — каза замечтан Джалма. — Сърцето ми е обзето от смут и почуда, защото майка ми е мъртва, но такава жена съществува.

— Да, съществува за утеха на тъжните, за гордост на своя пол, за тържеството на истината и порицаването на лъжата. Никога лъжата или притворството не са засенчили светлата й, смела като сабята на рицар искреност… Преди няколко дни тази благородна жена ми каза превъзходни думи, които никога в живота си няма да забравя: „Господине, щом изпитвам подозрение към някого, когото обичам и почитам…“

Родин не успя да довърши. Завесата се разклати толкова силно от външната страна, че пружината й се счупи и за голямо учудване на Джалма пред очите на принца се появи госпожица Кардовил.

Пелерината й се бе смъкнала от раменете и в бързината час по-скоро да влезе шапката й с развързани ленти бе паднала. Тъй като излезе непредвидено от дома си, тя едва успя да прикрие с едно наметало пищното си облекло, което често обличаше вкъщи. Сега цялата й красота блесна сред листака и цветята пред изумения поглед на Джалма, който мислеше, че сънува. Със сключени ръце, с разширени, втренчени очи, малко поприведен сякаш за молитва, принцът застина като вкаменен. Госпожица Кардовил, поруменяла от вълнение, стоеше на прага на вратата към зимната градина.

Всичко това се случи само за миг. Щом завесата се вдигна, Родин извика с престорена изненада.

— Вие сте тук, госпожице?

— Да, господине — каза с неузнаваем глас Адриана, — дойдох да довърша предложението, което започнахте. Вече ви казах, че ако някой събуди подозрения в мен, веднага му го казвам. И така признавам, че днес наруших правилата на честността. Дойдох да ви подслушвам, тъкмо когато отговорът ви до абат д’Егрини ми даде доказателство за предаността и искреността ви към мен. Аз се усъмних във вас тъкмо когато вие възхвалявахте откровеността ми. За пръв път в живота си се унизих дотам, че да прибягна до лукавство. Заслужих наказанието си и ще го изтърпя. Длъжна съм да ви дам удовлетворение и вие ще го получите. Трябва да ви поискам извинение и аз ви го искам. — След това Адриана се обърна към Джалма и добави: — Принце, вече няма нужда от тайни. Аз съм госпожица Кардовил, вашата роднина и надявам се, че ще приемете гостоприемството от една сестра, както го приехте от една майка.

Джалма не отговори. Той стоеше като омагьосан пред неочакваното явление, което надминаваше най-необузданите, най-прелъстителните видения на неговите сънища. Усещаше някакво упоение, което възпираше мисълта, разсъжденията и съсредоточаваше цялото му същество в зрението. И както неутолимата жажда не може да се угаси отведнъж, така и пламналият поглед на индиеца изпиваше ненаситно цялото съвършенство на тази красива девойка.

И наистина, никога на едно и също място не бяха попадали две толкова богоподобни и прекрасни създания. Адриана и Джалма бяха идеал за женска и мъжка красота. Сякаш съдбата и Провидението имаха пръст в сближаването на тези две млади и буйни, великодушни и страстни, мъжествени и възвишени същества, които сякаш по чудо вече познаваха взаимно цялата си нравственост, още преди да се видят. От думите на Родин Джалма почувствува, че в сърцето му се заражда нежно възхищение от благородните и великодушни качества на непознатата си благодетелка, която откри в лицето на госпожица Кардовил. От своя страна Адриана също бе развълнувана от разговора, който дочу между Джалма и Родин, защото той й разкри благородството на душата, деликатната доброта на сърцето и страшната избухливост на характера си. При това тя не можа да скрие изненадата си, достигаща до захлас пред изумителната красота на принца, която премина в странно, болезнено чувство, разтърсило цялото й същество, когато очите й се срещнаха с очите на Джалма. Затова смутена, объркана и наранена от това усещане, което проклинаше, мъчейки се да го потисне в себе си, тя се обърна към Родин и започна да се извинява, че го е заподозряла. Но упоритото мълчание на индиеца още повече засили душевните терзания на красивата девойка.

Тя погледна още веднъж принца, за да го принуди да отговори на сестринското й предложение, но срещна дивия му, горящ, втренчен в нея поглед и със страх, скръб и наранено честолюбие наведе очи и се зарадва, че бе предусетила крайната необходимост да държи и занапред Джалма далеч от себе си, защото пламенната му, прехласната натура я плашеше от пръв поглед. Адриана поиска да сложи край на мъчителната сцена и каза на Родин с тих, разтреперан глас:

— За Бога, господине, поговорете с принца, повторете му моите предложения. Не мога повече да остана тук — и понечи да се върне при Флорин.

Щом Адриана пристъпи, Джалма се спусна към нея със скок на тигър, чиято плячка са се опитали да отнемат. Изплашена от разпаленото лице на индиеца, красивата девойка се дръпна назад и изпищя. От писъка й Джалма дойде на себе си и си спомни всичко, което се случи. Тогава пребледнял от съжаление и срам, разтреперан, замаян, с плувнали в сълзи очи, със смутен и крайно отчаян израз той падна на колене пред Адриана, издигна към нея сключените си ръце и с кротък, умолителен и боязлив глас й каза:

— Останете, останете… Не ме оставяйте… толкова дълго ви чаках.

В молбата му имаше детинско чистосърдечие и покорство, които бяха напълно противоположни на неистовството, изплашило преди малко Адриана. Тя кимна на Флорин, приготви се да тръгне и отговори:

— Не мога да остана повече тук, принце.

— Но ще дойдете ли пак? — попита Джалма, едва сдържайки сълзите си. — Ще ви видя ли отново?

— О, не! Никога! — отвърна госпожица Кардовил с помръкнал глас.

След това, възползувайки се от изненадата, с която Джалма реагира на отговора й, Адриана бързо се изгуби зад един храсталак в зимната градина. В този момент, бързайки да застигне господарката си, Флорин мина покрай Родин и той тихичко й прошепна:

— Още утре трябва да си разчистим сметките с Гърбавото.

Без да му отговори, цялата разтреперана, Флорин изчезна зад дърветата.

Съсипан, смазан, с отпусната върху гърдите глава, Джалма все още стоеше на колене. По очарователното му лице не се виждаше нито гняв, нито ярост, нито скръб: той плачеше без глас.

Тогава Родин пристъпи към него и натъжено му каза.

— Уви, предвиждах това, което се случи и много се страхувах. Не исках да ви разкривам коя е благодетелката ви и дори ви казах, че е стара. Знаете ли, скъпи принце, защо направих така?

Джалма не отговори, отпусна ръце на коленете си и обърна към Родин мокрото си от сълзи лице.

— Знаех, че госпожица Кардовил е красавица и че момък на вашите години лесно се влюбва — продължи Родин — и исках да ви предпазя от това нещастие, защото вашата хубава покровителка обича един красив младеж от нашия град…

Щом чу това, Джалма притисна сърцето си с ръце, сякаш го бе пробол остър нож, извика от страшната болка, главата му се отметна назад и той падна безчувствен на дивана.

Родин го погледна с безразличие, изтри с лакът вехтата си шапка и на тръгване каза:

— Виж ти… Значи от това боли… Боли…

X глава
Съветите

Вече бе девет часа вечерта. Разнесоха се ударите на часовника. Изнизваше се денят, в който госпожица Кардовил за пръв път се видя с Джалма. Пребледняла, разтревожена, трепереща, със свещ в ръка Флорин влезе в една простичко подредена, но много удобна спалня.

Тази стая бе в отделението, където живееше Гърбавото. Тя беше на приземния етаж и в нея се влизаше през две врати. Едната водеше към градината, а другата — към двора. От последната влизаха онези, които идваха да искат милостиня от Гърбавото. Отделението, което заемаше недъгавото момиче, се състоеше от преддверие, където просяците изчакваха да получат помощ, от салон, в който се изслушваха молбите и от една спалня, в която влезе неспокойната, изплашена дотолкова Флорин, че едва докосваше килима с обутите си в сатенени чехли крака. Тя почти не дишаше и се стряскаше и ослушваше при най-малкия шум.

Прислужницата остави свещта на камината, огледа бързо стаята, и се приближи до писалището от черно дърво, над което се издигаше красива библиотека, препълнена с книги. В едно от трите чекмеджета на библиотеката бе оставен ключ. Флорин ги претърси. В тях имаше различни молби за помощ и някои бележки, писани от Гърбавото. Но там тя не намери онова, което търсеше. Между библиотеката и масата имаше трикрил скрин. Флорин претърси и него, но напразно. Тя махна с ръка от яд и съжаление, поогледа се наоколо, поослуша се, зърна със свито сърце една ракла, претършува и нея, но пак безрезултатно. До леглото имаше малка вратичка, през която се влизаше в стаята за тоалет. Флорин влезе и тук и затърси най-напред в един голям гардероб, в който бяха окачени няколко черни рокли, ушити наскоро за Гърбавото по заповед на госпожица Кардовил, но отново напразно. Но като поразгледа добре дъното, забеляза едно старо малко ковчеже, покрито наполовина с някакво наметало и веднага го отвори. Там намери прилежно сгънати бедняшките вехти дрипи, с които бе облечена Гърбавото, когато влезе в този богат дом.

Флорин потръпна. Неволна тревога сгърчи лицето й. Но като се сети, че не е време за съжаление, а за изпълнение на неумолимите заповеди на Родин, тя бързо затвори ковчежето и гардероба, излезе от стаята за обличане и отново се върна в спалнята.

След като поразгледа писалището я осени внезапна мисъл. Тя не се задоволи само с претърсване на чекмеджетата, а измъкна изцяло едно от тях с надеждата, че ще открие онова, което търсеше, но нищо не намери. Вторият й опит излезе по-успешен: тя откри една дебела тетрадка. Изненада се, защото разчиташе да попадне на нещо друго, но я отвори и бързо прелисти изписаните страници. След като ги попрегледа остана доволна и понечи да мушне ръкописа в джоба си, но след кратък размисъл го върна на предишното му място, подреди всичко както си беше, взе свещта и напусна отделението, без никой да я забележи. Беше пресметнала точно времето, защото знаеше, че Гърбавото ще се бави при госпожица Кардовил няколко часа.

На другия ден след тършуването на Флорин Гърбавото седеше само в стаята на едно кресло в ъгъла до камината, където гореше буен огън. Подът бе застлан с дебел килим. През пердетата на прозорците се виждаше зелената морава на една градина. Гробната тишина се нарушаваше от монотонното тракане на часовниковото махало и от пращенето на съчките в огъня. Отпуснала двете си ръце върху облегалките на креслото, Гърбавото се бе отдало на щастието, което никога не бе вкусвало тъй пълно, откакто се беше пренесло да живее в този дворец. Научена от дете да търпи ужасни лишения, тя намираше неописуемо удоволствие в това убежище, в изгледа на веселата градина и особено в мисълта, че добруването, на което се наслаждава, се дължи на предаността и енергичността й, доказани по време на тежките, но отлично издържани изпитания.

Една възрастна жена с кротко и миловидно лице, назначена по изричната воля на Адриана да служи на Гърбавото, влезе и му каза:

— Госпожице, дошъл е един младеж, който желае да говори с вас веднага по много бърза работа, казва се Агрикол Балдуин.

Като чу това има, Гърбавото извика от радост и изненада, изчерви се, стана и хукна към вратата, водеща към стаята, където се намираше Агрикол.

— Добро утро, Гърбаво! — каза ковачът и сърдечно прегърна нещастницата, чиито страни пламтяха от братската целувка.

— Ах, Боже мой! — извика момичето и загледа Агрикол със свито сърце. — Каква е тази черна превръзка на челото ти? Да не си ранен?

— Няма нищо. Не мисли за това. Ще ти кажа как се случи. Но първо трябва да ти съобщя някои важни неща.

— Щом е така, ела в стаята ми. Там ще бъдем сами — каза Гърбавото и тръгна пред Агрикол.

Въпреки огромната тревога, която бе изписана на лицето на Агрикол, той не успя да се сдържи и доволно се усмихна, когато влезе в стаята на Гърбавото и се oгледа наоколо.

— Радвам се за теб, Гърбаво. Искам винаги да живееш така. Познавам добре госпожица Кардовил, какво сърце, каква душа! Не можеш да си представиш. Вчера ми писа с благодарност за онова, което съм сторил за нея. Изпрати ми една съвсем обикновена златна карфица, която бих могъл да приема, защото тя твърди, че нямала друга стойност, освен тази, че навремето я носила майка й. Толкова се трогнах от деликатността на този подарък.

— Няма защо да се учудва човек на сърце като нейното — отвърна Гърбавото. — Но тази рана…

— Ей сега, Гърбаво, толкова неща имам да ти разказвам! Нека започнем от най-спешното, защото трябва да ми дадеш съвет за един много важен случай… Знаеш какво доверие имам в твоето чувствително сърце и здрав разсъдък. А след това ще поискам да ми направиш една услуга, голяма услуга — добави ковачът почти тържествено за изненада на Гърбавото. После продължи: — Но нека започнем с онова, което не се отнася лично до мен.

— Казвай по-бързо.

— Откакто майка ми замина с Гавриил за малката енория, която му дадоха, а баща ми се пренесе при маршал Симон и дъщерите му, аз, както знаеш отидох да живея във фабриката на господин Харди, в общежитията с другарите си. Тази сутрин… А, забравих да ти кажа, че от няколко дни господин Харди отново отсъствува по работа. Тази сутрин по време на обедната почивка, останах да поработя малко след биенето на звънеца. Когато се канех да изляза от фабриката и да отида в столовата, видях как една жена слиза от закритата си карета и влиза в двора. Тя бързо се отправи към мен. Забелязах, че е руса, макар воалът и да бе спуснат наполовина. Лицето й беше спокойно и хубаво, а облеклото — като на аристократка. Изненадах се от бледността и от разтревожения й, изплашен поглед и я попитах какво търси. „Господине, каза ми тя с треперящ глас, не работите ли в тази фабрика?“. „Да, госпожо.“ — „Господин Харди наистина ли се намира в опасност?“ Отговорих й, че господин Харди още не се е върнал от път. Тя се изненада и попита дали не си е дошъл снощи и не се е наранил много опасно на една от машините. Докато ме разпитваше устните на клетата жена трепереха, а очите й се напълниха със сълзи. Обясних й, че това не е истина, че господин Харди го няма и ще се върне утре или вдругиден, както ни съобщиха. Казах й също, че ако господин Харди беше ранен, едва ли щях да говоря толкова спокойно за него. Тя се зарадва и ми благодари толкова сърдечно, че аз се трогнах. Но изведнъж като че ли се засрами от постъпката си, дръпна надолу воала си, прекоси бързо двора и отново се качи в каретата, с която пристигна. Тогава си помислих, че тази жена вероятно живо се интересува от господин Харди и се е разтревожила от някакъв лъжлив слух.

— Сигурно тя го обича — натъжи се Гърбавото — и с тревогите и разпитването си за господин Харди може би е извършила нещо неблагоразумно.

— Много си права. Със съчувствие я наблюдавах как се качва в каретата и я съжалих. Каретата потегли. Но в този момент иззад ъгъла, незабелязано за госпожата се показа една малка карета. До кочияша седеше мъж, който му правеше знаци да последва каретата на младата госпожа.

— Което означава, че я следят — каза Гърбавото.

— Няма съмнение. Затова се спуснах след каретата, застигнах я, доближих се до вратата и казах през спуснатите завеси на непознатата: „Пазете се, госпожо, следят ви.“

— Много добре си направил, Агрикол. А тя отговори ли ти?

— Чух я, че извика със сърцераздирателен глас „Боже мой!“ и каретата продължи. След малко и другата карета мина покрай мен. До кочияша седеше висок, дебел, червендалест мъж, който ме бе видял да тичам след каретата на госпожата и явно се усъмни в нещо, защото ме изгледа с тревожен поглед.

— А кога ще се върне господин Харди? — попита Гърбавото.

— Утре или вдругиден… А сега, Гърбаво, ми кажи какво да правя. Явно тази млада госпожа обича господин Харди. Сигурно е омъжена, защото докато ми говореше беше много неспокойна, а когато й казах, че я следят, изпищя от страх. Какво да направя сега? Искаше ми се да попитам бащата на маршал Симон, но той е толкова строг. Освен това, да споменавам за любов, пред този възрастен човек, не е… А ти, Гърбаво, си деликатна и чувствителна и разбираш от тези неща.

Момичето потръпна и горчиво се усмихна. Агрикол не забеляза това и продължи:

— Затова си помислих, че само ти можеш да ми кажеш какво да правя. Ако господин Харди се върне утре, трябва да му съобщим за станалото, или…

— Почакай… — прекъсна го Гърбавото и се замисли за някои минали неща. — Когато ходих в манастира „Света Богородица“ да търся работа при настоятелката, тя ми предложи да започна като надничарка в една къща, където трябвало да наблюдавам, с една дума — да шпионирам…

— Нещастница!

— И знаеш ли при кого ми предложи да извършвам това безсрамие? При една госпожа — Фремон или Бремон, не помня добре, крайно набожна жена, чиято млада омъжена дъщеря често била посещавана от някакъв фабрикант, както твърдеше настоятелката.

— Какво говориш — възкликна Агрикол. — Сигурно този фабрикант е…

— Господин Харди… Имах много причини да запомня това име. Оттогава станаха толкова произшествия, че бях забравила това обстоятелство. Вероятно тази жена е същата, за която ми говориха в манастира.

— И какъв интерес е имала настоятелката на манастира от този шпионаж? — попита ковачът.

— Не зная, но както виждаш, интересът и сега не е намалял, защото младата жена е следена и в този момент може би е издадена и обезчестена… Ах, това е ужасно! — Гърбавото забеляза, че Агрикол се разтрепера и добави: — Какво ти става?

— Защо не? — каза сякаш на себе си ковачът. — Ако всичко това се извършва от една и съща ръка? Много е възможно настоятелката да се споразумява с един калугер, но в такъв случай, с каква цел го прави?…

— Агрикол, обясни ми откъде е тази рана? Успокой ме, моля те…

— Ще ти разкажа за раната, защото колкото повече мисля, толкова по-ясно разбирам, че случката с тази млада жена има връзка и с други неща.

— Какво искаш да кажеш?

— Представи си, че от няколко дни насам в околността на нашата фабрика стават странни неща. Първо, сега са Великите пости и един калугер от Париж, казват, че бил много хубав мъж, дошъл да изнася проповеди в малкото селце Вилие, което е на четвърт миля от нашата фабрика. Той не пропускал случай да клевети и напада в проповедите си господин Харди.

— Защо?

— Господин Харди направи нещо като официален правилник за нашата работа и за правата ни над печалбата, която ни отстъпва. Този правилник е придружен от няколко прости, но благородни принципа, от няколко препоръки за братство и равенство, които могат да се изпълняват от всички и които са извлечени от книгите на различни мъдреци и различни вероизповедания. И тъй като господин Харди е избрал от различните религиозни принципи най-чистите неща, проповедникът направил заключение, че господин Харди, е неверник и от тази гледна точка го напада в проповедите си, представяйки нашата фабрика като огнище за погибел, проклятие и разруха, защото вместо в неделя нашите работници да слушат проповедите му или да ходят по кръчмите, пеят и танцуват в общежитието. Калугерът стигнал до там, че казал, че съседството с такова сборище от безбожници, както той ни нарича, можело да стовари божия гняв върху страната. Говорил много за холерата, която се придвижвала насам и благодарение на нашето безбожно съжителство можела да порази с отмъстителния си бич всички околности.

— Боже мой, да се говорят такива неща на невежи хора — възмути се Гърбавото. — Това означава да се подстрекават към лоши постъпки.

— Точно това иска калугерът.

— Какво говориш?!

— Жителите от околността са враждебно настроени към работниците от фабриката, или ако не ги мразят, то им завиждат… И наистина, като ни гледат, че живеем заедно, че жилището ни е прилично, че храната ни е добра, че отоплението ни е отлично, че облеклото ни е топло, че сме задружни, весели, трудолюбиви, завистта им става още по-голяма от злобата на калугера и от подлите подстрекателства на някои нехранимайковци, за които чух, че са най-лошите работници на господин Трипо, нашия конкурент. Тези подстрекателства започнаха да дават плодовете си. Станаха няколко сблъсъка между нас и жителите от околността. Точно по времето на едно такова сбиване ме удариха с камък по главата…

— Тежка ли е раната ти, Агрикол? — попита разтревожено Гърбавото.

— Казах ти, че няма нищо страшно. Но неприятелите на господин Харди не се ограничиха само с проповедите си. Те употребиха и нещо много по-опасно!

— Какво?

— Аз, както и повечето мои другари, се отличихме по време на стрелбите през юли. Но сега по много причини не можем отново да грабнем оръжието. Истината е, че не всички са на това мнение. Ние никого не осъждаме, но си имаме свои представи и старият Симон, който е храбър като сина си и е най-големият патриот от всички, ни съветва и ръководи. Но от няколко дни около фабриката, в градината и в двора намираме възвания, в които за нас се казва: „Вие сте страхливци и егоисти, защото случайността ви изпрати добър господар, но оставате безучастни към нещастията на своите братя и не съдействувате за освобождаването им. Лекият живот ви прави безучастни.“

— Боже мой, каква злоба! — възкликна Гърбавото.

— Да, и за нещастие тези провокации започнаха да въздействуват върху мнозина от нашите млади работници. И понеже засягат благородните патриотични чувства, естествено е да получат отклик. Забелязват се наченки на конфликти и несъгласия помежду ни, а досега живеехме братски. Усеща се глухият кипеж на страстите. В някои от нас вместо първоначалната отзивчивост се появи студено недоверие. Аз съм сигурен, че тези злощастни възвания, хвърлени през стените на фабриката и посяли в нас семето на раздора, се разпространяват от хора на проповедника. Не мислиш ли, че всичко това, свързано с инцидента с младата жена, станал тази сутрин, доказва, че от известно време господин Харди си е спечелил много неприятели.

— И аз смятам, че нещата са много сериозни и че всичко това е толкова важно, че само господин Харди може да вземе някакво решение. Освен това мисля, че веднага щом се върне, ти трябва да поискаш разрешение да разговаряш с него и колкото и деликатно да е положението, да му разкажеш какво се е случило тази сутрин с младата жена.

— Точно това ме измъчва… Не се ли опасяваш, че може би ще си помисли, че искам да се ровя в тайните му?

— Ако не бяха проследили младата жена, щях да съм на същото мнение. Но са я проследили, тя е в опасност. Според мен, твой дълг е да съобщиш на господин Харди. Представи си, че тази жена е омъжена, а това е много вероятно. Причините господин Харди да научи не са малко.

— Права си, Гърбаво, ще послушам съвета ти и ще съобщя на господин Харди. Поговорихме за другите, а сега нека поговорим и за мен. Да, за мен, защото става дума за нещо, от което може би зависи щастието на живота ми — добави ковачът и озадачи Гърбавото. След кратко мълчание продължи: — Ти знаеш, че още от дете нищо не съм крил от теб, казвал съм ти всичко без изключение, нали?

— Да, Агрикол, така е — каза Гърбавото и подаде ръка на ковача, който я стисна сърдечно и продължи:

— Казах, че нищо не съм крил от теб, но всъщност излъгах, защото винаги съм крил интимните си чувства. Въпреки, че човек може да каже всичко на сестра си, има неща, за които не бива да се говори на едно достойно и честно момиче като теб…

— Благодаря ти, Агрикол, но вече съм го забелязала — отвърна Гърбавото, наведе очи и потисна болката, която усещаше.

— Но въпреки, че се бях зарекъл никога да не ти говоря за тези неща, аз си казах: ами ако ми се случи нещо много важно. С една дума, ако някой ден се влюбя така, че дори реша да се оженя… Тогава, както всеки най-напред казва на сестра си, а после на майка си и на баща си, и аз първо щях да поверя намерението си на теб, Гърбаво.

— Колко си добър, Агрикол.

— И решаващият момент настъпи… Безумно съм влюбен и смятам да се оженя.

При тези думи нещастното недъгаво момиче сякаш се вкамени. Стори му се, че кръвта му спира и застива във вените. За няколко секунди тя мислеше, че умира. Сърцето й престана да тупти, почувствува как то се пръска, стопява и изчезва… Но зашеметена от внезапното вълнение, като мъчениците, които и в най-страшната болка намират сили да се усмихнат въпреки терзанията и от страх да не би да разкрие тайната на смешната си любов, тя прояви невероятна воля, повдигна глава, погледна вече успокоена ковача и твърдо му каза:

— Значи си влюбен сериозно…

— Да, Гърбаво, от четири дни насам не живея, по-точно живея само заради тази любов.

— Само от четири дни ли си влюбен?

— Не повече, но времето няма значение.

— А тя… хубава ли е?

— Тя е стройна, бяла като сняг, очите й са сини, големи, кротки и добри като твоите.

— Ласкаеш ме, Агрикол.

— Не, не, всъщност лаская Анжел. Така се казва тя. Колко хубаво име, нали, Гърбаво?

— Много хубаво име — каза момичето със свито сърце, сравнявайки го с прякора Гърбавото, както го наричаше и Агрикол, без да се замисля. Тя все така спокойно продължи: — Анжел…, прекрасно име, наистина.

— Представи си сега, че името й съответствува не само на лицето й, но и на сърцето й, което, поне на мен така ми се струва, може да се сравни с твоето.

— Очите й като моите, сърцето й като моето… Възможно ли е да си приличаме толкова много? — попита Гърбавото.

Агрикол не забеляза отчаяната ирония в думите й и продължи с искрена нежност:

— Можеш ли да допуснеш, че щях да се поддам на страстната любов, ако онази, която обичам не прилича на теб и по характер, и по сърце, и по ум?

— Стига, братко… — засмя се Гърбавото пряко сили, — както виждам, днес те избива на подигравки. Къде се запозна с това хубаво момиче?

— Тя е сестра на един мой другар. Майка й се грижи за дрехите на всички работници. Тази година имаше нужда от помощничка и тъй като според традициите на нашата общност предпочитаме да вземаме на работа роднините на нашите работници, госпожа Бертан писа на дъщеря си да дойде от Лил, където живееше при една своя леля. От пет дни е при нас. Цели три часа разговарях с нея, с майка й и с брат й. Сърцето ми щеше да се пръсне. На другия и по-другия ден се почувствувах още по-зле. А сега съм полудял. Окончателно реших да се оженя…, ако ти си съгласна. Виждам, че това, което ти говоря, те изненадва, но всичко зависи от теб. Ще поискам разрешение от майка си и баща си, едва след като чуя твоето мнение.

— Не те разбирам, Агрикол.

— Знаеш какво доверие имам в изумителния инстинкт на сърцето ти. Много пъти си ми казвала: „Агрикол, пази се от този, обичай онзи, вярвай на еди-кого си…“ и никога не си се лъгала. Искам и в този случай да ми направиш същата услуга. Ще помоля госпожица Кардовил да те освободи и ще те заведа във фабриката. Казах на госпожа Бертан и на дъщеря й, че си като моя сестра и че много те обичам. От впечатлението, което ще ти направи Анжел зависи и моето решение. Може би това е детинщина и суеверие от моя страна, но какво да се прави, такъв съм.

— Добре — отвърна Гърбавото твърдо, — ще дойда да видя Анжел и ще ти кажа какво мисля, разбира се, съвсем искрено.

— Сигурен съм. А кога ще дойдеш?

— Трябва да попитам госпожица Кардовил кога няма да съм й необходима и ще ти съобщя.

— Благодаря ти, Гърбаво — засмя се Агрикол и добави сърдечно. — И да си вземеш най-проницателния ум и най-празничното настроение…

— Не се шегувай, братко… — каза тъжно Гърбавото. — Нещата са много сериозни. Става дума за щастието ти.

В този момент на вратата тихичко се почука.

— Госпожицата ви моли да отидете при нея, ако сте свободна — каза Флорин на Гърбавото.

— Ще почакаш ли малко, Агрикол? Ще попитам госпожица Кардовил, кога ще ме освободи и ще дойда да ти кажа.

Гърбавото излезе, а в стаята останаха Агрикол и Флорин.

— Много ми се искаше още днес да благодаря на госпожица Кардовил, — каза Агрикол, — но се боя, че ще й досаждам.

— Госпожицата е малко неразположена — отвърна Флорин — и днес не приема никого, господине. Но съм сигурна, че щом се пооправи, ще й бъде много приятно да ви види.

Гърбавото се върна и каза на Агрикол:

— Ако дойдеш да ме вземеш утре към три часа, ще отидем във фабриката и вечерта пак ще ме доведеш. Така няма да изгубим целия ден.

— Значи утре, в три часа.

— До утре в три часа, Агрикол.

— Сбогом, Гърбаво.

— Сбогом, Агрикол.

Същия ден вечерта, когато всичко в двореца утихна, Гърбавото остана при госпожица Кардовил до десет часа, после се върна в спалнята си, заключи вратата и, останала насаме, падна на колене пред креслото и потъна в сълзи. Нещастната девойка дълго, дълго плака. Когато се изтощи, избърса очите си, отиде до писалището, извади тетрадката с ръкописа, която Флорин бе разглеждала предишната вечер, и писа в продължение на един час.

XI глава
Дневникът на Гърбавото

Гърбавото се посвети цял час на тетрадката си, която миналата нощ Флорин не се реши да открадне, преди да съобщи за съдържанието й на своите наставници и не получи заповедите им по този въпрос.

Нека обясним съществуването на този ръкопис, преди да го разтворим пред читателя.

Първата дума в тази тетрадка беше написана в деня, когато Гърбавото почувствува, че е влюбена в Агрикол. Надарена с изключително чувствителен характер и в същото време наплашена от присмеха, който смяташе, че ще предизвика, на кого би могла да повери Гърбавото пагубната си страст, ако не на хартията — на този довереник на боязливите или наранени души, на този търпелив, мълчалив и безчувствен приятел, който макар да не отговаря на сърцераздирателните оплаквания, поне винаги ги изслушва и запомня. Когато сърцето й преливаше от вълнения — ту тъжни, ту сладки, ту горчиви, ту нежни, клетото момиче откри скръбно удоволствие в немите, уединени излияния, облечени в поетично, простичко и трогателно слово, написани като искрена проза, и полека-лека свикна да не споделя тайните си само с Агрикол. Въпреки, че за основа й служеха някои разсъждения, породени в нея от красотата, чистата любов, майчинството, богатството и беднотата, те толкова дълбоко разкриваха изключителната й личност, че тя не се осмели да ги покаже на Агрикол.

Впрочем, това беше дневникът на едно бедно момиче от простолюдието слабо, грозно и нещастно, но надарено с ангелска душа и бляскав ум, развит от книги, размисли и самота. На някои страници имаше много точни наблюдения върху хората и нещата, погледнати от положението, в което съдбата беше поставила тази несретница.

Последните страници на дневника, на места прекъсвани или зацапани от сълзи, бяха свързани с любовта на Агрикол към Анжел.

„Петък, 13 март, 1832 г.

… Прекарах нощта, без да ме споходят кошмари. Тази сутрин се събудих без никакво предчувствие. Когато дойде Агрикол бях съвсем спокойна.

Той не ми се видя развълнуван. Беше както винаги прям и откровен. Най-напред ми разказа за една случка, която засяга господин Харди. После без колебание ми съобщи:

«От четири дни съм лудо влюбен. Чувството ми е толкова сериозно, че мисля да се оженя. Впрочем, дойдох да поискам съвет от теб.»

Ето как ми съобщи тази ужасна за мен новина — искрено и добродушно. Аз седях от едната страна на камината, а Агрикол — от другата. Разговаряхме. Но онова, което ми каза той, беше достатъчно, за да се скъса сърцето ми… Влиза един човек, прегръща те братски, сяда, говори ти и после…

Боже мой! Боже мой! Губя разсъдък…

Чувствувам се по-спокойна… Смелост, смелост, бедно сърце. Ако някога, след много време, отново ме сполети нещастие, ще прочета тези редове, написани под диктовката на най-убийствената болка, която съм изпитвала и която едва ли ще изпитам повече, и ще си кажа: какво представлява сегашната ми скръб в сравнение с миналата?

Ужасна е моята скръб! Неоснователна, смешна, срамна. Не бих я споделила дори с най-снизходителната майка…

Има много страшни мъки, които справедливо карат човека да повдигне рамене от съжаление или от презрение! Има нещастия, които са забранени!

Агрикол ме помоли утре да отида и да видя хубавото момиче, което е обикнал и за което иска да се ожени, ако инстинктът на сърцето ми го приеме… Това е най-скръбната от всички мисли, които ме измъчват, след жестоката му молба.

Казвам жестока, Агрикол… Не, не, братко, прости този несправедлив вик на нараненото ми сърце. Знаеш ли, би ли допуснал, че аз те обичам още по-пламенно, отколкото ти обичаш или ще обичаш някога онова очарователно същество?

«Строен ръст, бяла като сняг, с големи, кротки сини очи, като твоите…»

Никога не съм усещала толкова добре, както сега съжалението и съчувствието, което едно чувствително и добро същество внушава, без да предполага, че те наранява смъртоносно… За това то не заслужава укор, напротив, заслужава да бъде оплакано, заради онази скръб, която ще изпита, когато узнае, че ти е причинил зло.

Странно, никога Агрикол не ми се е виждал толкова красив, както тази сутрин. Колко развълнувано беше мъжественото му лице, когато ми разказваше за тревогата на хубавата млада госпожа! Когато го слушах как описва сърдечните терзания на жената, изложила честта си на опасност, заради онзи, когото обича, усещах, че сърцето ми силно тупти, а ръцете ми пламтят… Колко смешно! Нима аз имам право да се смущавам така?!

Докато ми говореше, хвърлих бърз поглед към огледалото. Той не ме забеляза. Стори ми се, че шапката много ми прилича, че косата ми блести, че погледът ми е нежен. Агрикол ми се виждаше толкова хубав, че си помислих, че и аз не съм чак толкова грозна, колкото обикновено. Разбира се, по този начин се оправдавах пред себе си затова, че съм се осмелила да го обикна.

Онова, което се случи днес, все трябваше да стане някой ден. Да, тази мисъл ме утеши. Така хората, които обичат живота, си казват: какво е смъртта, все някой ден ще дойде, ако не днес то утре.

И онова, което винаги ме е предпазвало от самоубийството, е онази последна мисъл на нещастника, който предпочита да отиде при Бога, вместо да остане при неговите създания — чувството за дълг. Човек не трябва да се грижи само за себе си. Много пъти си казвах: Бог е добър, много добър, защото и най-нещастните намират любовта и се посвещават на другите. Аз, която съм толкова слабо и немощно същество, винаги съм успявала да допринеса някаква полза или да помогна с нещо на някого. Днес изпитах голямо изкушение да сложа край на живота си. Нито Агрикол, нито майка му вече имат нужда от мен. Да, но нещастниците, за които госпожица Кардовил ме помоли да се погрижа? Ами самата тя?… Въпреки, че ми се поскара приятелски за упоритите ми подозрения към онзи човек. Сега се боя за нея повече от всеки друг път. Усещам, че се намира в опасност и съм сигурна, че моето оставане тук ще й бъде полезно.

А това означава, че трябва да живея… Да, трябва да живея за да отида утре и да видя онова хубаво момиче, в което е влюбен Агрикол.

Боже мой, защо винаги усещам скръб, а не омраза. Сигурно в омразата има горчива наслада. Толкова хора мразят! Дали и аз няма да мразя онова хубаво момиче? Анжела… Така го нарече той и се възхищаваше добродушно от името му.

И аз сравнявам това име, това благородно понятие с прякора, който е ироничен символ на моята грозота. Бедни Агрикол, бедни братко, понякога добротата е толкова сляпа, колкото и злобата!

Да намразя онова хубаво момиче?! И защо? То не е откраднало от мен красотата, с която примами Агрикол. Справедливо ли е да му завиждам, че е хубаво?

Когато още не бях свикнала с последствията от грозотата си все си задавах горчивия въпрос, защо Бог е сътворил толкова различни създанията си?

Но навикът да понасям болката ми даде възможност да разсъдя по-спокойно и накрая се уверих, че грозотата и красотата се съпровождат от най-благородни чувства — от възхищение и от състрадание. Грозните като мен се възхищават от красивите като Анжел и Агрикол. А от своя страна красивите изпитват трогателно съжаление към онези, които приличат на мен. Понякога човекът неволно храни добри надежди. Тъй като Агрикол от благоприличие не ми е разказвал за своите интимни приятелки, аз си мислех, че няма такива, че обича мен, но недъгът ми го възпира да ми каже. Дори написах стихове по този повод и ми се струва, че те не са съвсем несполучливи както другите.

Положението ми е много странно. Ако аз обичам, заслужавам присмех. Ако някой обича мен, ще заслужи още по-голям присмех. Как можах да забравя това и днес да страдам така жестоко? Но нека страданието ми бъде благословено, защото то не остави омразата да покълне в мен. Затова никога няма да намразя онова хубаво момиче. Ще изпълня докрай сестринския си дълг, ще послушам сърцето си. Аз имам чувство да предпазвам другите. То ще ме ръководи, то ще ми освети пътя…

Само от едно се боя — да не би да се разплача, когато видя хубавото момиче, да не би да не намеря сили да потисна вълнението си. Ами ако това се случи? Боже мой, ами ако се разплача? Какво неочаквано откритие за Агрикол! Той ще се досети за любовта ми към него. О, никога! Денят, в който разбере, че го обичам ще бъде последният в живота ми. Тогава в мен ще има нещо, което надхвърля дълга, и това е желанието, волята да се спася от изгарящия ме като нажежено желязо срам. Не, ще бъда спокойна. Нали преди малко мъжествено издържах първото изпитание пред него. Ще бъда спокойна и ще потисна в себе си всичко, което би навредило на обичаните от мен хора. Трудна, много трудна задача, защото трябва да внимавам да не бъда твърде снизходителна към онова момиче от страх да не се поддам неволно на някое лошо чувство. В такъв случай ще навредя на бъдещето на Агрикол, защото той каза, че изцяло ще разчита на моето мнение, за да вземе решението си.

Колко съм нещастна! Как злоупотребяват с мен! Агрикол иска мнението ми, защото вярва, че ще имам смелостта да се възпротивя на любовта му, ако това се налага. Или пък просто ще ми каже: «Няма значение. Обичам я. Бъдещето не ме интересува.»

Но ако той не иска да се съобрази с мнението ми, защо тогава ще трябва да ме води на тази жестока за мен среща? Сигурно все пак ще ме послуша, щом ми каза: «Ела!».

Толкова пъти съм си мислила за своята преданост към него за онова, което се таи в най-дълбоките, в най-съкровените кътчета на сърцето ми и съм се питала дали някога му е минавала през ум мисълта да ме обича не като сестра! Дали някога си е задавал въпроса колко вярна жена щях да му бъда? Но защо му е да се пита за такива неща? И да иска и да не иска, ще му бъда еднакво предана и като негова жена, и като негова сестра, и като негова майка. Защо трябва да му минават такива мисли? Човекът никога не желае онова, което има. Да се омъжа за него ли?… Боже мой. Какъв глупав, безсмислен сън, каква неземна мечта, обхващаща всички чувства от любовта до майчинството. Всичко това е забранено за мен. То е толкова смешно, колкото смешно би било, ако носех разкошни дрехи върху грозната си фигура.

Искам да разбера дали в най-отчаяното си положение съм страдала повече, отколкото страдам сега, когато научавам за женитбата на Агрикол. Искам да зная дали гладът, студът и немотията биха ме накарали да забравя сърдечната си рана или пък тази кървяща рана би ме заставила да пренебрегна студа, глада и немотията?

Не, не, тази ирония е горчива. Не ми подхожда да говоря така. Защо скръбта ми е толкова дълбока? С какво са се изменили любовта, уважението и почитта на Агрикол към мен? Оплаквам се… А какво би станало, както често за нещастие се случва, ако бях хубава, обичана и предана, а той предпочетеше една не чак толкова красива, не чак толкова харесвана и не чак толкова вярна жена? Нямаше ли да бъда сто пъти по-нещастна? Тогава щях да имам право, дори щях да бъда длъжна да му се разсърдя. А сега не мога дори да му се обидя, че не е помислил да свърже живота си с мен, защото това е смешно и невъзможно…

Дори ако поискаше да се ожени за мен, бих ли могла да проявя такъв егоизъм, че да се съглася на подобно нещо?

Много от страниците на този дневник съм започвала така — с дълбоко наранено сърце. И почти винаги, след като излея всичко върху листа, онова което не посмях на никого да кажа… Душата ми се успокояваше, а след това настъпваше примирението със съдбата, онова примирение, което е моя светлина… На онази, която се усмихва с очи, потънали в сълзи, която страда, обича и никога не се надява.“

Това бяха последните редове в дневника.

Много капки, засъхнали върху страниците, показваха, че са се проливали сълзи… Преди разсъмване Гърбавото, уморено от многото вълнения, постави тетрадката в палката, като мислеше, че това място, макар да не е по-скришно от останалите, не се и набива на очи, както ако го оставеше в някое чекмедже на писалището си.

На следващия ден, както се бе зарекла да изпълни докрай и достойно задачата си, Гърбавото чака дълго Агрикол и отиде заедно с него във фабриката на господин Харди.

Флорин научи, че Гърбавото е излязла, но през деня я задържаше работата й при госпожица Кардовил, затова изчака нощта, за да изпълни новите заповеди, които получи, след като съобщи с писмо за съдържанието на дневника на Гърбавото. Вечерта Флорин, след като се увери, че в стаята на младата работничка няма никой, влезе вътре. Тъй като предварително знаеше къде може да намери дневника, тя приближи до писалището, взе чекмеджето, извади от пазвата си едно запечатано писмо и се приготви да го сложи на същото място, където стоеше ръкописа. В същия момент тя толкова силно се разтрепери, че се видя принудена да се облегне на писалището.

Вече казахме, че Флорин продължаваше да изпитва добри чувства. Наистина, тя неизбежно трябваше да изпълнява заповедите, които получаваше, но със сърцето си разбираше цялата нечистота и безчестие на поведението си. Ако се отнасяше само до нея, тя щеше да намери смелост и да презре всичко, вместо да се подлагат на нечисто подчинение, но за нещастие работата беше друга и нейната смърт би докарала в отчаяние един човек, когото тя обичаше повече от живота си.

Макар Флорин почти никога да не знаеше с каква цел я карат да върши определена работа, особено що се отнасяше до кражбата на дневника на Гърбавото, тя предчувствуваше, че с оставяне на запечатаното писмо на мястото на дневника, последствията за Гърбавото нямаше да бъдат добри, защото помнеше зловещите думи, които изрече Родин предния ден: „Утре трябва да приключим с Гърбавото.“

Какво искаше да каже той? Защо последствията за Гърбавото щяха да бъдат такива, след като на Флорин бе заповядано да го остави на мястото на дневника? Тя не знаеше точно, но разбираше, че предаността, която Гърбавото изпитваше към госпожица Кардовил, събужда страх в противниците на Адриана. А и самата Флорин с всеки изминат ден се подлагаше на големи опасности и младата работничка можеше да открие нейното предателство. Страхът от последното извади Флорин от недоумението, тя сложи писмото в чекмеджето, скри ръкописа в дрехата си и крадешком напусна стаята на Гърбавото.

XII глава
Продължение от дневника на Гърбавото

Няколко часа след като Флорин открадна ръкописа от стаята на Гърбавото и се прибра, тя реши да го прочете. Като се запозна с изповедите на младата работничка, тя неволно изпита още по-силно вълнение. Измежду многото стихотворения, които показваха страстната й любов към Агрикол — любов толкова пламенна, добродушна и искрена, че Флорин се трогна и забрави за грозотата на Гърбавото, имаше много откъси, мисли и случаи, които засягаха различни събития. Ние ще приведем част от тях, за да покажем огромното впечатление, което направи на Флорин прочитът на този ръкопис.

Откъси от дневника на Гърбавото

„Днес беше моят празник. Дори до тази вечер таях в себе си глупава надежда.

Бях слязла у госпожа Балдуин, за да превържа една лека рана на крака й. Когато влязох, вътре бе и Агрикол. По всяка вероятност той разговаряше с майка си за мен, защото щом влязох, те млъкнаха като се спогледаха.

Когато минавах покрай раклата, съзрях една красива картонена кутийка с кълбо конци върху капачето й. Почервенях от радост, защото си помислих, че този малък подарък е за мен, но се направих, че нищо не съм забелязала.

Докато превързвах раната на госпожа Франциска, Агрикол излезе. Забелязах, че той взе със себе си кутийката. Никога преди госпожа Балдуин не е била толкова нежна, като майка, каквато бе тази вечер. Стори ми се, че тя си ляга по-рано от друг път, за да си тръгна и аз по-рано и да се полюбувам на подаръка, който ми е приготвил Агрикол.

От бързото изкачване към моята стая пулсът ми се ускори. Задържах се пред вратата, за да продължа за миг щастието си. Щом влязох вътре, с радостни сълзи в очите погледнах към масата, към стола, към леглото си… Кутийката я нямаше. Сърцето ми се сви, после си казах, че са я оставили за утре, защото днес е навечерието на празника ми.

Денят изтече. Дойде вечерта. Нищо… Красивата кутийка не е била за мен. Върху капачето й имаше кълбо конци, а такова нещо може да се подари само на жена. На кого ли Агрикол е дал тази кутийка?

Страдам много… Мисълта, че Агрикол ще ми честити празника е детинска, дори ме е срам да я призная пред себе си… Но с това той би доказал, че не е забравил истинското ми име, а не Гърбавото както всички постоянно ме наричат.

Толкова съм чувствителна, че винаги ми става мъчно, когато ме нарекат Гърбавото… Въпреки, че от детството си не съм имала друго име. Затова и щях да бъда много щастлива, ако Агрикол използуваше празника, за да ме нарече само веднъж със скромното ми име Магдалина.

За щастие той никога няма да научи за това мое желание и за тъгата ми.“

Флорин, развълнувана от прочита на тази страница, изпълнена с болезнена простота, прескочи няколко листа, и продължи.

„… Присъствувах на погребението на бедната Виктори Ербен, наша съседка. Баща й отиде да работи далеч от Париж. Тя умря на деветнадесет години, без родителите й да са при нея. Смъртта й не била тежка. Жената, която беше до последния й час там каза, че изрекла само думите «Най-накрая…, най-накрая…». После старата жена добави «И тях изрече така, все едно че бе доволна от смъртта си.»“

Бедната! Бе отслабнала много, а когато бе на петнадесет години, бе тъй красива, тъй свежа, с руса и мека като коприна коса. Но постепенно работата я довърши… Тя се отрови от нечистотиите на вълната… Работата й беше много опасна и вредна за здравето, защото тя произвеждаше за бедните, чиито завивки и постелки са от вълнените отпадъци. В „Ruche populaire“, едно много добро списание, в което пишат и работници, четем: „Прахът, който се вдига от вълната, когато тя се разчесва, е много вреден за здравето. Той става още по-опасен от нещата, които се прибавят. Когато заколят една овца, вълната на врата й се цапа с кръв. За да може да се продаде кожата, тя трябва да се изпере от кръвта. Затова я потопяват във вар, която се задържа по вълната. От това работничката страда, защото докато разчесва вълната, варта излиза на прах, попада в гърдите й, предизвиква болки в стомаха и повръщане. Повечето работници бързо се отказват, а които продължат се разболяват от катар или задух до края на живота си.

След това идват космите, дори и най-скъпите са мръсни. По това може да се съди каква трябва да бъде обикновената вълна, която работниците наричат витриолни косми и която се състои от отпадъците на козината, на ярината и от четината на дивите свине. Тези косми най-напред се прекарват през бояджийска сярна киселина, след това през боя, за да се боядисат всички неща, които не са вълна по тях, които никой не чисти и които често се срещат, когато се обработва такава вълна, от която излиза вредния прах от варта“. Тя имаше храбро сърце и ангелско търпение. Тя винаги ми говореше с тънкия си и приятен глас, прекъсван от време на време от суха кашлица.

— Не искам да гълтам повече този прах. Понякога повръщам кръв и имам болки в стомаха, от които изпадам в безсъзнание.

— Тогава защо не започнеш друга работа? — питах я аз.

— А докато я изуча с какво ще се храня? — отговаряше тя. — Освен това вече е много късно, болна съм, усещам го. Аз не съм виновна за това, защото не съм избрала сама такава работа — баща ми ме даде… И после, когато човек умре, няма от какво да се безпокои, няма да го е страх, че ще остане без работа.

Виктори говореше искрено и с някаква благодарност. Затова и умря, нашепвайки „Най-накрая, най-накрая…“

Мъчно му става на човек, щом помисли, че работата, от която бедният е принуден да изкарва хляба си, често го довежда до бавно самоубийство. Говорих за това с Агрикол преди няколко дни. Той ми каза, че имало и други, също толкова убийствени занаяти: във фабриката за селитрена киселина, във фабриката за бои. Те предизвикват известни, но неизлечими болести, от които работниците умират.

— Знаеш ли — прибави Агрикол — какво казват те, когато отиват във фабриката? Казват — отиваме в кланицата…

Тези страшни, но верни думи, ме накараха да изтръпна.

— И това става в наши дни! — казах. — И това се знае, нали? Никой ли от толкова влиятелни хора не си дава сметка, че това десеторно намалява броя на братята им?

— Когато трябва да взимат хората в армията — отвърна Агрикол — и да се води война, се грижат за тях. Но когато трябва да му помогнат да живее, никой не се грижи. Освен господин Харди, моят господар. Казват още, че гладът, бедността и мъките на работниците нямат никакво значение, защото не били политика. Лъжат се, те са нещо повече от политика.

Виктори не бе оставила пари, за да се плати службата в църквата, трупът й постоя в преддверието. На бедняка не му отслужват дори обикновена литургия. А понеже нямаше откъде да се дадат осемнадесет франка, свещеникът не придружи покойната до общите гробища.

Ако подобна служба от религиозно гледище е достатъчна за мъртвеца, тогава защо са необходими други? Не е ли това от користолюбие? А ако такава служба е недостатъчна, защо тогава само беднякът да бъде жертва на този недостатък?

Вчера Агрикол ми даде да прочета една статия във вестника. В нея се изобличава и напада така нареченият пагубен стремеж на някои хора от простолюдието към образованост, към грамотност, към четене на поезия, а понякога и към нейното създаване. На бедните материалните наслади са забранени, човешко ли е тогава да ни осъждат, че търсим духовни наслади? Какво лошо има ако вечер, след тежкия ден, лишена от други удоволствия и забавления, поискам да напиша няколко стиха… Или в този дневник да запиша впечатленията си? Нима Агрикол не е добър работник, само заради това, че като се върне при майка си, прекарва неделята в съчиняване на такива песни, в които се възпява трудът на занаятчията, и които казват на всички: Надежда и Братство! Не използува ли той по-достойно времето си, отколкото ако го прекарваше в някоя кръчма?

Лъжат се онези, които ни осъждат за подобни благородни подтици, ако мислят, че по такъв начин по-трудно изтърпяваме лишенията и бедността и че се настройваме още повече срещу щастливите! Дори да приемем, че е така, макар да не е вярно, не е ли по-добре да имаш разумен и просветен неприятел, отколкото глупав неразбиращ? Враждите изчезват заедно с развитието на ума, с разширяване на кръга на състраданието. По такъв начин могат да се разберат нравствените болки. Тогава може да се разбере, че и богатите често страдат, и общото съчувствие утешава нещастните. За съжаление и богатите изгубват децата си, обичаните любовници, скъпите майки. И измежду тях, особено сред жените, се срещат сред разкоша и величието, много надарени сърца, много тайно пролети сълзи… Ето защо не трябва да се страхуват…

Просветеният народ, когато се изравни с тях по образованост, ще се научи да съчувствува на богатите, когато изпаднат в беда, но са добри, и още повече ще им се съчувствува, когато са щастливи, но лоши.

Какво щастие! Какъв хубав ден! О, да, човекът е добър, милостив, човеколюбив! Да, Създателят е посял в него всички великодушни чувства!

Ето какво видях преди малко, не мога да дочакам вечерта, за да го запиша, за да не премине впечатлението.

Бях отишла да занеса една поръчка на площад „Du Temple“. Наблизо до мен, едно дванадесетгодишно, гологлаво и босо дете, макар че беше студено, със скъсаните си панталони и вехтата горна дреха, водеше за юздите един голям, неразпрегнат кон. От време на време конят спираше и не искаше да продължи. Момчето нямаше камшик, за да го подкара и напразно дърпаше юздата: конят не помръдваше. Тогава бедното дете извика „Боже мой! Боже мой!“. Сълзи потекоха по лицето му, то започна да се оглежда, търсейки наоколо помощ. Върху малкото му лице бе изписана такава мъка, че аз, без да се замисля, се захванах да извърша нещо, за което и сега ми е смешно, щом си представя какво зрелище съм била за хората.

Страх ме е от конете, но още повече ме е страх да привличам вниманието на другите. Както и да е, придобих смелост, защото в ръката си държах чадър. Доближих до коня и като мравката, която иска да премести големия камък със сламка, с всичка сила ударих с чадъра коня отзад.

— Благодаря ви, добра госпожо — извика момчето, бършейки сълзите си. — Ударете го още веднъж, моля ви, може би ще тръгне.

Аз повторих, но конят от злоба или от мързел, коленичи, легна и след това започна да се търкаля по земята. Той хвърли хамута, разкъса го и строши дървения си нашийник. Аз побягнах, за да не ме ритне. Като видя това, момчето коленичи насред улицата, разплака се, сключи ръце и отчаяно завика.

— Помогнете ми! Помогнете ми!

Този път го чуха. Събраха се много хора, започнаха да бутат легналия кон и той се изправи на крака, но вече без хамут.

— Господарят ми ще ме пребие! — извика момчето разплакано. — Закъснял съм вече два часа, защото конят не иска да върви, а сега и хамутът… Господарят не само ще ме набие, но и ще ме изпъди. Какво ще стане тогава с мен, Господи, нямам си нито баща, нито майка…

Като чу тези почти изплакани думи, една добродушна търговка, която бе дошла от любопитство да наблюдава, извика:

— Не се отчайвай, синко, има начин всичко да се оправи. Ще се поправи и хамутът. А ако моите посестрими са като мен, няма да те оставим да си тръгнеш оттук гологлав и бос в такова време.

Предложението бе посрещнато с овации. Някой закърпи и поправи хамута, една жена даде на момчето шапка, друга чорапи, трета обувки, четвърта — здрави дрехи. За по-малко от четвърт час момчето беше облечено топло, а хамутът — поправен. Един осемнадесетгодишен младеж взе камшик, удари коня по ушите и каза на момчето, което гледаше ту дрехите си, ту търговките, мислейки, че е герой от приказка.

— Къде живее господарят ти?

— На „Canal Saint-Martin“, господине.

— Ще ти помогна да заведеш коня и ще кажа на господаря ти, че конят е виновен за закъснението. Такива инатливи коне не се поверяват на малко момче като теб.

Преди да тръгне, малкото момче, каза плахо на търговката:

— Госпожо, ще ми позволите ли да ви целуна? — И очите му се изпълниха с признателни сълзи. Това дете имаше добро сърце.

Този случай на човешка доброта ме трогна. Дълго следих с поглед високия младеж и детето, които вървяха подир коня, станал внезапно послушен след ударите на камшика.

Повтарям с гордост, че човекът по природа е добър и обича хората. Нали всички се впуснаха, когато чуха, че се извика: „Какво ще стане с мен… Нямам нито майка, нито баща…“

Бедното дете!… Наистина няма нито баща, нито майка, казах си. Попаднало в ръцете на някакъв безмилостен господар, който го облича в парцали и го бие… Сигурно спи в конюшнята, а при цялата си беднота и нещастие, е добро и кротко. Видях добре — то бе повече признателно за доброто, което му сториха, отколкото бе радостно… Но може би такава добра натура, оставена без поддръжка, без помощ, обидена от лоши отношения, също ще стане лоша… След това ще дойдат годините на страстите и чувствата, а подир тях — лошите подтици…

Да, при бедняка добродетелите са поне два пъти по-свети и поради това заслужават по-голямо уважение.

Сутринта майката на Агрикол, след като ме смъмри кротко, както винаги, че не съм тръгнала за църквата, ми каза:

— Добре, че се моля повече за теб, отколкото за себе си, скъпа. Бог ще ме послуша и ти ще отидеш, надявам се, в чистилището.

Денят беше щастлив за мен. Надявам се да намеря работа и ако стане, ще го дължа на една девойка с добро сърце. Тя ще ме заведе утре в манастира „Света Богородица“, където смята, че ще ми дадат някаква работа…

Флорин, и без друго трогната от онова, което прочете в дневника, щом стигна до този пасаж настръхна и продължи:

„Никога няма да забравя с какво трогателно съчувствие и с каква деликатна благосклонност тази девойка ме посрещна. От друга страна не ми се видя странно. Тя е работила при госпожица Кардовил и сигурно има достойнства, за да бъде близо до благодетелката на Агрикол. Винаги ще ми бъде приятно да си припомня това име, то е благородно и красиво, както лицето на Флорин… Аз нямам нищо, но ако можеха желанията на едно, проникнато от признателност сърце да достигнат до ушите на госпожица Флорин, тя щеше да е щастлива… Уви, мога да имам към нея само благопожелания, защото не мога да направя нищо друго, освен да я помня и да я обичам.“

Тези редове, които показаха искрената благодарност на Гърбавото, срутиха двоуменията на Флорин — тя вече не можеше да се противопоставя на изкушението, което изпитваше. Четейки откъсите от този дневник, любовта и уважението й към Гърбавото се увеличиха. Сега тя още повече изпитваше угризения за постъпката си, която можеше да подложи на подигравка най-интимните мисли на това бедно момиче. За щастие често доброто е също така прилепчиво, както и злото. Разпалена от всичко благородно и възвишено, което откри в тези страници, Флорин се потопи в техния животворен и чист извор и най-накрая се покори на едно от прекрасните чувства, които я увличаха понякога. Тя излезе от стаята си с ръкописа, решена да го остави на мястото, откъдето го бе взела, стига Гърбавото да не се бе върнало. Освен това тя бе твърдо решила да каже на Родин, че този път усилията за откриване на дневника са били напразни, защото Гърбавото е забелязала първия опит да бъдат откраднати записките й.

XIII глава
Откритието

Малко преди Флорин да вземе решение и да поправи онова, което бе сторила, Гърбавото се бе върнала от фабриката, където бе изпълнила едно много болезнено задължение. След дълъг разговор с Анжел, Гърбавото, учудена като Агрикол, от сърдечността, мъдростта и добротата, с които бе надарена тази девойка, събра цялата си смелост и откровеност и убеди ковача да се ожени за Анжел.

Когато Флорин вече бе прочела дневника на младата работничка и се готвеше да вземе своето благородно решение за да го върне, стана следната случка.

Наближаваше десет през нощта. Гърбавото се бе върнала в двореца и бе влязла в стаята си. Уморена от толкова много вълнения, тя се хвърли върху едно кресло. В двореца цареше мълчание и тишина, които бяха прекъсвани единствено от бученето на вятъра, който люлееше дърветата в градината. Единствена свещ осветяваше стаята, постлана в тъмнозелено. Черните дрехи на Гърбавото подсилваха бледността на лицето й. Седнала пред камината с клюмнала глава и ръце, поставени на коленете, бедната работничка беше натъжена — по лицето й можеше да се прочете само чувството на изпълнен дълг.

Подобно на всички, възпитани от безмилостното училище на нещастието, Гърбавото не показваше скръбта си и не можеше продължително време да се отдава на отчаяни жалби за една вече приключила работа. Ударът наистина бе неочакван и ужасен и щеше да остави продължителна следа в душата на Гърбавото и можеше тя да стане хроническа. Освен всичко това благородно същество се трогна от приятелските доказателства, които бе получило от Анжел, годеницата на Агрикол, и изпита някаква гордост, като видя с какво доверие и радост ковачът посрещна нещата, които осветяваха щастието му.

Освен всичко останало, Гърбавото си мислеше: „Сега поне няма да се вълнувам от напразни надежди, от смешни и глупави предположения. Женитбата на Агрикол ще сложи край на всичко това“.

Гърбавото намираше истинско и дълбоко утешение в сигурността си, че може да скрие любовта си към Агрикол, защото се страхуваше да не бъде открито лудото й влечение. Тя постоя известно време замислена, след което се приближи до писалището си.

— Единствената ми утеха е — каза си тя, докато приготвяше всичко необходимо, за да пише, — да поверя тайните си на немия свидетел на моята скръб. Ще удържа думата, която си дадох: това красиво момиче може да направи Агрикол щастлив, казах му го искрено. Някога, когато отново прочета тези страници, може би ще получа възнаграждение за днешните си страдания…

След това Гърбавото извади от чекмеджето папката и като не намери тетрадката, изпищя от смайване. Още повече се изненада, когато видя, че има оставено писмо, адресирано до нея.

Лицето на младата работничка побледня, коленете й затрепериха и без малко щеше да припадне. Засилващият се страх й даде изкуствена смелост и тя успя да разпечата писмото. Петстотин франка се изсипаха на писалището и Гърбавото зачете:

„Госпожице, любопитно и приятно е да се прочетат бележките за страстта ви към Агрикол. Удоволствието се усилва от мисълта той да го научи — нещо, което не подозира и което ще го направи чувствителен. Ще се възползуваме от случая да дадем вашия забавен дневник и на други хора. Ако не успеем да го препишем, ще дадем да се отпечата — няма по-добър начин за разпространение на такива неща. Някои ще плачат, други ще се смеят. Такъв е светът. Точно е само едно и то е, че вашият дневник ще предизвика скандал.

Понеже сте способна да се опитате да се отървете от ликуването си, и понеже сте била в парцали, когато милостиво са ви прибрали в тази къща, в която искате да се почувствувате като дама — нещо, което не е лъжица за вашите уста, изпращаме ви настоящето писмо, придружено от петстотин франка, за да ви платим дневника и за да не останете без средства, ако стане необходимо да благодарите за поздравленията, с които ще започнат да ви обсипват от утре, тъй като вашият дневник вече се предава от ръка на ръка.

Един от вашите събратя“

Дебелашкият и предизвикателен тон на писмото, което сякаш бе писано от някой завистлив слуга, беше пресметнат точно и трябваше да предизвика точно такова впечатление.

— О, Господи! — успя да каже уплашената работничка.

Ако си припомним с каква страст бе изразена любовта й към Агрикол, ако си припомним страниците, в които научаваме за душевните рани, които й нанася той, ако си припомним колко тя се страхува от подигравките, лесно ще разберем отчаянието, в което изпадна, след като прочете това писмо. Гърбавото дори не помисли за добрите и справедливи редове в дневника си. Единственото, което я порази бе това, че на следващия ден Агрикол, госпожица Кардовил и многото досадници и присмехулници, ще научат за любовта й, а това, според нея, тя от срам нямаше да издържи. Толкова я впечатли това, че няколко минути тя остана неподвижна, но като поразмисли, изведнъж й хрумна нещо, което по нейно разбиране трябваше да направи.

В тази гостоприемна къща, в която бе намерила убежище, тя нямаше повече място и трябваше да я напусне завинаги. Деликатността не й позволяваше да остане повече тук, където душата й бе не само разголена, но и омърсена, и където, без съмнение, я очакваха подигравки и презрение. Тя не допускаше, че може да потърси от госпожица Кардовил справедливост и отмъщение. Струваше й се, че ако поиска, ще се покаже непризнателна към благодетелката си, ако посее смут в тази къща, тъкмо, когато ще я напусне. Опита се да налучка кой може да е написал обидното писмо и каква е причината, за да го напише. Но защо трябваше да мисли за тези неща, щом вече е готова да побегне от униженията, с които я заплашваха! Стори й се, че това е дело на някой от служителите, който й завиждаше за любовта, която демонстрираше към нея госпожица Кардовил. Така мислеше Гърбавото, изпадала в пълно отчаяние. Тайните страници, които бе написала с кръвта от раните си и които не би показала дори на майка си, сега може би щяха да послужат за подигравка на слугите в двореца…

Парите, които бяха добавени към писмото и обидният начин, по който й ги даваха, затвърдиха подозренията й. Неприятелите й искаха страхът от бедността да не бъде спънка за напускането й на тази къща.

Гърбавото реши да напусне със свойствените й покорност, спокойствие и решителност. Изправи се. Върху очите й не се виждаха сълзи, макар цялата нощ да бе плакала. С разтреперани пръсти тя написа следните думи върху една хартийка, която остави до банкнотата от петстотин франка: „Да бъде благословена госпожица Кардовил за доброто, което ми е направила и да ме прости, че напускам къщата й.“

Като свърши, Гърбавото хвърли в огъня писмото, което бе получила и което изгаряше ръцете й. След това за последен път огледа стаята, мебелирана разкошно, и потръпна като си помисли за бедността, която я очаква отново. Много по-страшна от предишната, защото майката на Агрикол бе заминала с Гавриил и вече жената на Дагоберт нямаше да може да я утешава с майчина любов. Да живее съвсем сама, с мисълта, че чувствата й към Агрикол ще бъдат предмет на подигравка, дори и от самия него… Подобно бъдеще я уплаши, мрачни мисли нахлуха в главата й. Тръгна решително към вратата, но когато минаваше покрай камината, неволно се погледна в огледалото и видя насреща си бледо като на мъртвец лице, облечено в черни дрехи… Тогава се сети, че носи чужди дрехи и си спомни за онзи момент в писмото, в който й подмятаха за дрипите, които носеше преди да влезе в тази къща. „Наистина, каза си тя, гледайки черните си дрехи, ако ги взема, ще кажат, че съм крадла…“. Младата работничка взе свещника и от стаята прибра дрипавите си дрехи, които искаше да запази за спомен за своето нещастие. Чак сега, Гърбавото проля сълзи… Тя плачеше не от отчаяние, защото отново ще облече тези дрипи, а от признателност, тъй като благосъстоянието, което я заобикаляше и което тя сега щеше да изостави, й припомняше добротата и деликатността на госпожица Кардовил. Като взе старите си дрехи, подтиквана от непонятни чувства, тя коленичи в средата на стаята, спомни си за госпожицата и хълцайки, извика: „Сбогом! Завинаги сбогом! На вас, която ме наричахте приятелка и своя сестра…“

Изведнъж Гърбавото чу леки стъпки в коридора, който водеше от градината до една от вратите на нейното жилище. Това бе Флорин, която за съжаление, много късно връщаше ръкописа.

Уплашена от стъпките, Гърбавото бързо премина от стаята си в салона, прекоси го тичешком, изскочи на двора и почука на прозорците на портиера. Вратата се отвори и затвори след нея.

Гърбавото напусна двореца на госпожица Кардовил.

Ето как Адриана остана без един предан, верен и наблюдателен пазач. По този начин и Родин се освободи от един проницателен съперник, от когото справедливо се страхуваше. След като се досети за любовта на Гърбавото към Агрикол и като знаеше, че тя пише стихове, йезуитът правилно предположи, че няма начин тя да не е написала стихове за пагубната си страст. Ето защо той заповяда на Флорин да открие писмени доказателства за тази любов. По тази причина бе измислено и писмото, за което, трябва да признаем, че Флорин не знаеше. Още по-малко знаеше тя за неговото съдържание, защото първия път, когато предаде ръкописа само се бе задоволила да го попрегледа…

Както вече казахме, Флорин със закъснение идваше при Гърбавото, точно в момента, в който тя напускаше двореца. Щом съзря светлина в стаята за обличане, Флорин се втурна към нея, но намери само черните дрехи, които бе оставила Гърбавото и старото ковчеже, в което тя бе държала дрехите си. Флорин се втурна към писалището с разтуптяно сърце. Разхвърляните чекмеджета, банкнота от петстотин франка, оставена върху редовете, написани до госпожица Кардовил доказваха, че сляпото й подчинение на заповедите на Родин е принудило Гърбавото да напусне къщата завинаги. Флорин въздъхна, разбра, че разкаянието й идва късно и реши да предаде дневника на Родин. След това решение, тя си каза, че с бягството на Гърбавото, предателството, което бе извършила, щеше да бъде не толкова опасно.

На третия ден след тези произшествия, Адриана получи следното писмо от Родин като резултат от онова, което му бе писала, за да го попита за внезапното бягство на Гърбавото.

„Скъпа госпожице,

Важна работа ме принуждава да тръгна още тази заран за фабриката на господин Харди. Ето защо ми е невъзможно да засвидетелствувам уважението си. Питате какво мисля за внезапното изчезване на тази девойка?… Наистина, нищо не знам… Припомням ви само онова, което ви казах, когато бяхме у доктора Баление. Ставаше дума за едно общество и за тайни агенти, с които то умее да обгражда лицата, от които има нужда.

Не обвинявам никого, просто ви припомням неща, които са се случили. Тази девойка си позволи да ме обвини, а аз, както знаете, съм най-верния ви слуга. Тя, уж беше бедна, а в писалището й намерихме петстотин франка. Вие я обсипахте с благодеяния, а тя напусна къщата ви, без да съобщи причината за своето бягство.

Не обвинявам, скъпа госпожице, както съм постъпвал винаги, когато нямам доказателства, но се пазете… Отървахте се от голяма опасност. Удвоете вниманието и подозрението си, поне така мисли вашият най-покорен слуга Родин.“

XIV част
Фабриката

I глава
Срещата на Вълците

Беше неделя сутринта, същият ден, в който госпожица Кардовил бе получила писмото от Родин по повод изчезването на Гърбавото.

Двама мъже седяха в една от кръчмите на предградието Вилие, което беше близо до фабриката на господин Харди, и разговаряха. В това село живееха работници от близките каменоломни.

Няма по-тежка и по-зле платена работа. Точно по тази причина, Агрикол бе казал на Гърбавото, че сравняват участта си с охолството, в което живеят работниците на господин Харди, което се дължеше на тяхното сдружаване и на взаимното съжителство, което той бе успял да наложи между тях.

Бедността и невежеството винаги докарват недобри неща. Бедните лесно се дразнят, а невежите доста често отстъпват на хитрите съвети.

Дълго време другите работници завиждаха на работниците на господин Харди, което бе естествено, но не го правеха със злоба. Щом обаче неприятелите на фабриканта, заедно с неговия конкурент господин Трипо решиха да променят мирното състояние и се захванаха за работа, нещата се влошиха. С различни хитрости те успяха да възбудят най-долни страсти — чрез подставени лица се обърнаха към някои работници каменоделци от околността, чието лошо поведение бе увеличило бедността им. Тези хора, познати с бунтарския си нрав, можеха да повлияят опасно върху своите мирни, трудолюбиви и честни другари и да ги заплашат с насилие. Подставените лица преувеличиха щастието, сред което живеят работниците на господин Харди и така възбудиха омраза и завист. Те дори отидоха още по-нататък. Проповедите на един калугер, член на Исусовото общество, пристигнал специално от Париж, за да проповядва срещу господин Харди по време на Великите пости, повлияха силно върху жените на работниците, докато мъжете им киснеха в кръчмите. Използувайки нарастващия страх от холерата, проповедникът наплаши жените като посочи фабриката на Харди за огнище на гибел, което ще доведе божието отмъщение над околията, заедно с камшика на отмъщението. Мъжете, изгаряни от завист и подтиквани от жените си, проклинаха това сборище от безбожници, които щели да доведат толкова нещастия на страната. Няколко нехранимайковци от фабриката на барон Трипо, също подтиквани от него (вече казахме каква облага имаше той от съсипването на господин Харди) усилиха още повече раздразнението като поставиха въпроса за другарството — за нещастие и в наши дни такъв въпрос става причина за проливането на толкова кръв!

Доста от работниците на господин Харди, преди да започнат работа при него, бяха членове на едно другарско дружество, наречено братство на солидарните, а мнозина от каменоделците в околността бяха от дружеството на Вълците. Между Вълци и Солидарни винаги имаше сблъсъци. Подобни дружества са хубави, защото се основават на добрите начала на сдружението. Но за нещастие, вместо да обединят работниците от всички занаяти в едно дружество, те се разпръскват в различни братства, чието съперничество понякога довеждат до кървави сблъсъци. (Трябва да кажем, че колкото по-просветени са работниците, и колкото по-добре осъзнават собственото си достойнство, толкова по-редки са подобни сцени. Освен на всичко друго това трябва да се отдаде и на благотворното влияние на една чудесна книга върху сдруженията, обнародвана от господин Агрикол Пердигне, столар по професия, и наречена „Avignonnais la Vertu“.)

От осем дни Вълците, непрекъснато подстрекавани, горяха от нетърпение да намерят причина за сблъсък със Солидарните. Последните обаче не ходеха по кръчмите и почти никога не излизаха от фабриката в делник, поради което срещата дълго време бе невъзможна и Вълците бяха принудени да чакат кръвожадно неделята. Много от каменоделците, бидейки сами Вълци, не се готвеха за намеса срещу Солидарните. Това накара подстрекателите да съберат доста скитници, които бяха привлечени под войнолюбивото знаме на Вълците от жаждата за шум и безредици.

В такова състояние живееше селцето Вилие по времето, в което двамата, за които споменахме, седяха в кръчмата около една маса. Те бяха поискали отделна стая, за да са сами. Единият бе още млад и облечен прилично, макар дрехите му да бяха разкопчани, мръсната вратовръзка полуразвързана, ризата — оцапана с вино, косата разрешена, лицето бледно, а очите зачервени. Всичко показваше, че е прекарал нощта в пиянство. Жестовете и движенията му — неприлични и тежки, прегракналият му глас и несъсредоточеният поглед показваха, че той смесва махмурлука с новото пиянство.

Приятелят му докосна чашата си до неговата и му каза:

— Наздраве, юнако!

— Наздраве! — отвърна младежът. — Макар да ми се струва, че сте доста хитър…

— Аз! Хитър! Защо?

— Откъде ме познавате? Кой ви каза, че съм затворен в „Сент-Пелажи“?

— Нима не ви спасих от затвора?

— Защо го направихте?

— Защото имам добро сърце.

— Вие можете да ме обичате и като месаря, който води вола към кланицата. Никой не плаща без причина десет хиляди франка. Никой и на никого!

— Може би имам причина?

— Каква е тя и какво искате от мен?

— Искам да имам весел приятел, който има пари, без да работи, който прекарва всяка нощ така, все едно, че тя е последна — с хубаво вино, с хубава храна, с красиви момичета… Нима това е лошо?

Младежът помълча известно време, след което започна сърдит:

— Защо само един ден преди да ме освободят вие поставихте като условие за излизането ми от затвора да напиша на любовницата си, че повече не искам да я виждам? Защо пожелахте да дам това писмо на вас?

— Още ли мислите за нея?

— Мисля постоянно…

— Не сте прав… Сега тя е далеч от Париж… Преди да дойда да ви освободя от затвора, я видях как потегля с една карета.

— Бях готов да дам душата си и на дявола, за да изляза от затвора. Вие се досетихте и пристигнахте… Но вместо да вземете душата ми, отнехте ми Цефиза… Бедната Вакханална царица! Но ще ми кажете ли най-накрая, защо?

— Мъж, чиято любовница го води за носа като вас, не е истински мъж, защото когато е най-необходимо, той загубва своята решителност.

— В такъв случай…

— Да пием!

— Вие ме карате да пия много ракия.

— Я ме погледнете какво правя аз!

— Точно от това се боя. И без друго ми се струва, че това е дяволска работа… Изпихте цяла бутилка, без да ви трепне окото. Да не би да имате железни гърди и мраморна глава?

— Пътувал съм дълго из Русия… Там хората пият…

— Добре… Ние тук се загряваме. Съгласен съм да пием, но да бъде вино.

— Виното е за децата, а ракията за мъже като нас.

— Добре, нека бъде ракия… Преди малко…, когато говорехте за любовницата ми…, че може… За какво намеквахте?

— Наздраве!

— Почакайте! Трябва да знаете, приятелю, че не съм глупак. От думите ви нещо се досетих…

— И какво е то?

— Вие знаете, че съм бил работник, че имам много приятели и другари, че съм добър, че ме обичат… Вие искате да ме използувате за примамка, за да заловите останалите?

— И след това?

— Вас ви изпраща някакво тайнствено дружество, което има работа с оръжие.

— Да не би да се страхувате?

— Аз! Толкова барут изгорих през юли, без да ми трепне окото.

— Ако ви се случи отново, ще го направите ли?

— Това ми прилича на изкуствените огньове по време на някой празник… Размириците служат повече за забавление, отколкото да носят реална полза. Цялата ми печалба от тридневното сражение бе, че ми изгоряха панталоните и изгубих връхната си дреха… Това спечели народът от мен. Но както и да е, за какво става дума сега?

— Познавате ли работниците на господин Харди?

— А… Затова ли ме доведохте тук?

— Да. След малко ще се срещнете с някои от тях.

— Вие се надявате работниците на господин Харди да се разбунтуват? Лъжете се! Те са щастливи…

— Скоро ще се убедите.

— Какво още искат, за да се бунтуват?

— А техните братя, които нямат толкова добър господар, които умират от глад и ги молят да се съюзят? Ще останат ли глухи за такава покана? Господин Харди е изключение. Ако народът направи само едно усилие, изключението ще стане правило и всички ще бъдат доволни.

— Има нещо вярно в думите ви. Само усилието може да направи магия, за да се превърне този нехранимайко, барон Трипо, в добър и честен човек. Той направи от мен това, което виждате…

— Скоро ще пристигнат работниците на господин Харди. Вие сте техен другар, нямате сметка да ги лъжете. Те ще ви повярват. Убедете ги да тръгнат с мен и да бъдат готови…

— На какво?

— Да напуснат фабриката, която ги прави мекушави и забравят за братята си…

— А като я напуснат, къде ще отидат да живеят?

— Има кой да се погрижи за тях. Ще дойде великият ден.

— А дотогава какво ще правят?

— Каквото и вие тази нощ. Ще пият, ще пеят… Цялата им работа ще бъде в това да се упражняват да си служат с оръжие.

— И кой ще доведе работниците тук?

— Някой е разпространил между тях печатни възвания, в които ги изобличават за тяхната безчувственост към съдбата на братята им. Е, какво, ще ме подкрепите ли?

— По всяка вероятност, още повече, че вече трудно се държа на краката си. На този свят обичах само Цефиза. Усещам, че се намирам пред голяма стръмнина… Вие ме тласкате още повече… Все ми е едно какво ще направя. По дяволите! Да пием…

— Да пием за веселбата, която ни очаква! Снощното беше детинска работа.

— Що за човек сте вие? Не видях нито да се зачервите, нито да се засмеете или развълнувате. Да не сте от желязо?

— Отдавна не съм на петнадесет години. Други неща могат да ме накарат да се засмея… Но тази нощ… Ще се смея…

— Не знам от ракията ли е, но вие ме плашите.

Като изрече това, младежът се изправи, започна да залита. В същото време на вратата се почука и влезе кръчмарят.

— Един младеж, Оливие, чака долу и пита за господин Морок.

— Аз съм. Кажете му да се качи. — Кръчмарят излезе, а Морок продължи с доволна физиономия. — Той е един от нашите. Но защо пристига сам. Странно… Чаках много като него… Познавате ли го?

— Оливие… един рус младеж… Струва ми се, да…

— Ей сега ще го видим.

В този миг в стаята влезе младеж с открито, смело лице.

— Голчо! — извика той като видя приятеля на Морок. — Ти ли си това?

— Аз съм. Не съм те виждал отдавна, Оливие.

— Не е чудно, след като не работим заедно.

— Сам ли пристигате? — попита Морок. Посочи Голчо и добави — Говорете спокойно, и той е от нашите. Защо пристигате сам?

— Сам съм, но идвам от името на другарите си.

— Ох — въздъхна Морок. — Значи те са съгласни…

— Отказват… Както и аз…

— Какво! Отказват? Те нямат ум колкото една жена! — извика Морок и изскърца със зъби от яд.

— Чуйте ме — започна спокойно Оливие. — Получихме писмата ви, срещнахме се и с вашия пратеник и се уверихме, че той наистина е член на тайни дружества, в които участвуват хора, които ние познаваме…

— Защо тогава се колебаете?

— Нищо не ни доказва, че тези дружества са готови за бунт.

— Аз ви го казвам!

— Той… ви казва това… И аз… — прибави Голчо пелтечейки — потвърждавам… Напред! Ходом, марш!

— Това не е достатъчно — каза Оливие. — Освен това, ние размислихме. Осем дни, цели осем дни работниците от фабриката не се съгласиха, до снощи се препирахме. Сутринта отидохме при дядо Симон и се изповядахме пред него. Той ни убеди да не бързаме. Ще изчакаме… Ако стане бунт… ще видим…

— Това ли е последното ви решение?

— Да.

— Спрете! — извика изведнъж Голчо, който залиташе и правеше опити да се заслуша. — Струва ми се, че се чуват гласове на много хора.

Наистина, долови се далечен шум, който постепенно започна да се прояснява и да става заплашителен.

— Какво е това? — попита смаяно Оливие.

— Сега разбирам — отвърна зловещо Морок — какво е имал предвид кръчмарят, когато каза, че в селото се бунтуват срещу вашата фабрика. Ако вие и вашите приятели се бяхте отделили от работниците на господин Харди, както се надявах, хората, които наближават, щяха да бъдат с вас, а не против вас…

— Значи това е било клопка, за да се настроят един срещу друг работниците на господин Харди! — извика Оливие. — Вие сте се надявали, че ние ще се съгласим с онези, които вие подстрекавате срещу фабриката и че…

Младежът не успя да довърши. Взрив от викове, писъци и крясъци разтърси кръчмата. Разтреперан, собственикът влезе в стаята и каза:

— Господа, има ли тук човек от фабриката на господин Харди?

— Аз — отвърна Оливие.

— Тогава сте загубен!… Вълците са много. Те казват, че тук има Солидарни, които работят при Харди и искат сражение, освен ако Солидарните не се откажат от фабрика и се присъединят към тях.

— Вече няма съмнение, че това е било клопка — извика Оливие и изгледа застрашително Морок и Голчо. — Искали сте да компрометирате и мен, и другарите ми, ако те бяха дошли!

— Клопка?… Аз!… Оливие?… — започна да срича Голчо. — Няма такова нещо. Никога!

— Смърт на Солидарните или да дойдат с Вълците! — чу се един глас от възбудената тълпа, която вече нахлуваше в кръчмата.

— Елате! — извика кръчмарят и без да даде време на Оливие да му отговори, хвана го за ръката, отвори един прозорец, от който се виждаше покривът на ниска стряха, и каза: — Скачайте долу и бягайте! Има време! — И понеже младежът продължаваше да се колебае, кръчмарят прибави ужасен: — Какво можете да направите сам срещу двеста души! След минута ще бъдете загубен! Не чувате ли? Вече влязоха в двора и дори се качват тук…

— Смърт на Солидарните! — чу се вик наблизо, заедно със стъпките, които трополяха по дървените стълби.

— Бягай, Оливие! — извика и Голчо, изтрезнял изведнъж от наближаващата опасност.

Едва изрече тези думи и вратата се отвори с ужасен трясък. Това бе в залата, която водеше към стаята, в която бяхте те.

Кръчмарят преплете ръце от страх, след това се втурна към Оливие и го избута през прозореца, докато той продължаваше да се колебае, стъпил с единия крак на перваза, а с другия на пода. Кръчмарят затвори прозореца и се върна при Морок, тъкмо когато звероукротителят се запъти към залата, където се намираха водачите на Вълците.

В същото време приятелите им крещяха с пълно гърло на двора и на стълбите. Неколцина от тях, подтиквани от други, със зачервени от вино и ярост лица, бяха стигнали до залата. Повечето носеха тояги. Един огромен на ръст каменоделец, облечен бедно и покрил главата си със стара червена кърпа, затруднен от тежкия, окъсан кожух от кожа, размахваше железен прът и с кръвясали очи тръгна към стаята, крещейки:

— Къде са Солидарните! Вълците искат да ги изядат!

Кръчмарят бързо се появи на вратата и каза:

— Тук няма никой, приятели, вижте сами…

— Наистина! — изненада се каменоделецът. — Къде са?

— Казаха ни, че тук ще има петдесетина, които или щели да дойдат с нас или щяхме да ги разкъсаме.

— Нали Вълците искат да се срещнат със Солидарните — обади се Морок. — Защо не отидат във фабриката на тези безбожници? Щом Вълците извият, те ще излязат и ще настане битка…

— Да… Ще има сражение… — машинално повтори Голчо.

— А може би Вълците се страхуват от Солидарните? — попита Морок.

— Щом говориш така, и ти ще дойдеш с нас! Ще видиш как се бием! — извика огромният каменоделец и приближи към Морок.

— Вълците да се страхуват от Солидарните — чуха се гласове.

— Това не се е случвало.

— Война! Време е да свърши всичко това!

— Не се търпи повече! Защо ние да страдаме, а те да живеят добре!

— Те дори говорят, че каменоделците са животни, способни само да измъкнат една кола… — обади се един от подкупените.

Че Солидарните ще си направят шапки от кожата на Вълците — добави друг.

— Нито те, нито жените им ходят на църква! — извика един от подкупените от проповедника — калугер. — Истински кучета!

— Мъжете могат да прекарват неделята както си искат, но жените да не ходят на църква!… Това заслужава отмъщение!

— Проповедникът каза, че фабриката ще донесе холерата!

— Смърт! Смърт! — извиках всички в един глас.

— Вълци, тръгвайте към фабриката, щом е така! — извика Морок. — Тръгвайте към фабриката!

Тълпата отвърна с ужасяващ писък. Виковете посвестиха Голчо, който каза тихичко на Морок:

— Разбирам, искате да се пролее кръв. Не участвувам в такова нещо. — Обърна се към кръчмаря и му извика: — Донеси ракия! Да пием за здравето на храбрите Вълци! Аз черпя! — И хвърли на кръчмаря пари, докато той носеше бутилка ракия и чаши.

— За какво са ни тези чаши! — възкликна Морок. — Нима истинските храбреци пият с чаши! — Той отвори една от бутилките, отпи и я подаде на огромния каменоделец.

— Да си жив! — каза той. — Наздраве. Който се отказва от ракията е страхливец. Ракията ще наточи зъбите на Вълците.

— Пийте и вие, другари! — каза Морок и раздаде бутилките.

— След всичко това ще се лее кръв — проломоти Голчо, който, макар и да бе пиян, разбираше всичко.

И наистина, след малко тълпата излезе на двора пред кръчмата и се запъти вкупом към фабриката на господин Харди.

Онези работници и жители на селото, които не искаха да се намесват (а те бяха повечето) мигом изчезнаха, след като на улицата се появи разярената тълпа, но доста жени, надъхани от проповедите на калугера, придобиха сили от виковете на войнолюбивото множество.

Най-отпред на тълпата вървеше огромният каменоделец, който размахваше железен прът. След него се движеха останалите, кой с тояга, кой с камъни в ръце. Главите на всички бяха замаяни от ракията, лицата им бяха кръвожадни. Хванати за ръце, в редица по няколко, Вълците се въодушевиха и от своите военни песни, последният куплет на едната от тях бе следният:

Вървете, братя, да вървим,

Солидарните да победим.

Мъже пред тях да се явим

като деца на славен цар.

Без страх да срещнем ний врага.

Или победа, или смърт

да бъде участта ни.

Цар Соломон е наш баща,

а ние — смели синове.

Със всички сили да вървим,

и славно ний да победим.

Морок и Голчо изчезнаха, докато тълпата напускаше кръчмата, за да отиде във фабриката.

II глава
Общежитието

Преди Вълците[1] да се приготвят така дивашки да нападнат Солидарните във фабриката на господин Харди, утринта бе празнична и напълно отговаряше на ясното, спокойно и синьо небе.

Удари девет часа от кулата на общежитието, което бе отделено от фабриката с широка пътека, опасана с дървета. Лъчите на слънцето осветяваха сградите, разположени на една миля от Париж в живописна местност. Покривът на общежитието, покрит с керемиди, стърчеше над белите стени, сред които се виждаха тухли, които контрастираха със зелените капаци на прозорците. Около тези сгради, обърнати на юг и на изток, имаше голяма градина, около шестстотин квадратни метра, която бе насадена както с гъсти дървета, така също и със зеленчуци и овощни дръвчета.

Преди да продължим описанието, трябва да кажем, че то не е измислица, нито е сън, а е плод на користолюбие — с други думи това бяха жилища, които носеха голяма и сигурна печалба.

Да предприеме човек нещо хубаво, полезно и велико; да дари на много човешки създания идеално благосъстояние; да ги издигне в собствените им очи; да ги накара да предпочетат пред удоволствията на кръчмите удоволствията на ума, на изкуствата… да въздигне нравствено тези нещастници с благородни намерения и благороден пример; да бъде измежду благодетелите на обществото и в същото време насила да извлече голяма печалба… Всичко това изглежда невероятно. Въпреки това, там се криеше тайната на чудесата, за които говорим.

Сега да влезем вътре във фабриката.

Агрикол още не знаеше за изчезването на Гърбавото и беше щастлив, когато си спомнеше за Анжел, затова и някак припряно и старателно се обличаше, за да отиде при годеницата си.

Нека кажем няколко думи за жилището на ковача в общежитието и за твърде нищожния наем, малко над седемдесет франка годишно, наем, какъвто плащаха всички неженени работници.

Жилището се намираше на втория етаж и бе от две стаи, разположени южно към градината. Подът от борови дъски бе снежнобял. Имаше желязно легло със сламеник, с много хубав дюшек и с меки завивки. Една лампа и една камина, според нуждите, осветяваха и отопляваха стаята, която бе облепена с шарени тапети и украсена с не по-малко красиви завеси. Една ракла, една маса от орехово дърво, няколко стола, малка библиотека — това беше покъщнината на Агрикол. Съседната стая, която беше много по-голяма и светла, бе подредена с гардероба за дрехите, тоалетна маса и широк цинков леген под един кран, от който изобилно течеше вода.

Ако се сравни това приятно и удобно жилище с потрошената горница, за която младежът плащаше годишно деветдесет франка, в къщата на майка си, като добавим и това, че всяка вечер трябваше да изминава по миля и половина, лесно ще разберем каква жертва правеше той за тази превъзходна жена.

След като Агрикол хвърли още един поглед към огледалото, среса мустаците и гъстата си брада, излезе от стаята и отиде при Анжел в общия гардероб. Коридорът, през който мина, беше широк, осветен отгоре и с чисти дъски.

Макар неприятелите на господин Харди да бяха посели семена на несъгласие сред тази работническа община, от стаите се дочуваха весели песни.

Докато Агрикол прекосяваше коридорите, той се спира много пъти, за да се поздрави с другарите си. Ковачът се спусна по стълбите, прекоси раззеленения двор, сред който се намираше чешма с бистра вода, и отиде в другото крило. Тук беше голямата стая, в която част от жените и дъщерите на сдружените работници (жените не работеха във фабриката) шиеха и кърпеха дрехи. Тази дейност, освен че спестяваше голяма част от плата, който дружеството купуваше на едро направо от фабриката, силно снижаваше и продажната цена на всяка отделна дреха. След като премина широката и светла стая, която лете беше прохладна, а зиме — топла, Агрикол почука на вратата на стаята, в която живееше майката на Анжел. Жилището бе на долния етаж и бе обърнато на изток, с лице към градината. То може да служи за образец на семейно жилище в дружеството. Наемът бе нищожен — сто двадесет и пет франка на година. Една вратичка водеше към неголяма стая, определена за децата, за онези момчета и момичета, които вече бяха порасли и не можеха повече да спят в една от двете спални, определени за малките момчета и момичета. Всяка нощ тези спални се наблюдаваха от някои от бащите или майките в братството.

Жилището се намираше далеч от кухнята, в която се готвеше за всички, не само от тази част на къщата. Дебелият килим и красивото кресло, няколко също красиви порцеланови съда, наредени в дървен бюфет, няколко картини, окачени по стените, стенен бронзов часовник, леглото, раклата и писалището от червено дърво — всичко показваше, че наемателите на това жилище бяха малко по-заможни от останалите.

Анжел, която още отсега можем да наречем годеницата на Агрикол, напълно потвърждаваше описанието, което ковачът й беше направил при разговора си с Гърбавото. Тази очарователна седемнадесетгодишна девойка, беше облечена обикновено, но красиво, седеше до майка си. Щом Анжел видя влизащия Агрикол, се изчерви.

— Госпожице — каза ковачът, — дойдох да изпълня обещанието си, ако майка ви е съгласна.

— Съгласна съм, господин Агрикол — отвърна сърдечно майката. — Тя не пожела да разгледа общежитието и околните сгради нито с баща си, нито с брат си, нито пък с мен, само и само за да може днес, в неделя, да направи това с вас. Кой друг, ако не вие трябва да засвидетелствувате уважение от страна на братството към новодошлата гостенка. Тя ви чака с нетърпение повече от час.

— Извинете ме, госпожице — каза весело Агрикол, — но от мисълта за удоволствието, което ще изпитам като ви видя… забравих за точния час… Това е единственото ми оправдание.

— Мамо! Защо говориш така — укорно каза младото момиче на майка си и почервеня.

— Вярно ли е каквото казах? Но аз не те упреквам за това. Хайде, господин Агрикол, много по-добре от мен ще ти разкаже какви добрини е направил господин Харди за всички работници във фабриката.

— Господин Агрикол — каза Анжел, докато завързваше панделките на шапчицата си, — колко ми е мъчно, че не е тук вашата посестрима.

— Гърбавото ли? Но тя ще дойде пак, вчерашното й посещение няма да е последно.

Девойката прегърна майка си и след това излезе с Агрикол, когото хвана под ръка.

— Боже мой — каза Анжел — ако знаете, господин Агрикол, колко се изненадах, щом влязох в тази красива къща. Бях научена и свикнала да гледам мъките на бедните, сама съм ги изпитала… А тук всички изглеждат щастливи и благодарни! Сякаш бе сън. Когато попитах майка си, тя каза, че вие ще ми обясните.

— Радостен съм, че ще мога да изпълня тази задача. Да ви покажа къщата и да ви разкажа за нашето братство… Тук, госпожице, сигурно за настоящето и за бъдещето, човек не е принуден да се откаже от желанието да си избере другарка за целия живот, от страх неговите мъки да не увеличат мъките на още един човек. — При тези думи Анжел сведе очи и се изчерви, а Агрикол продължи: — Тук работникът има надежда за семейно щастие, напълно сигурен, че няма да бъде подложен на ужасни лишения. Тук, благодарение на реда, на труда и на силите на всекиго — мъж, жена или дете, всички живеят щастливи и задоволени. Ако трябва с една дума да ви обясня всичко това, госпожице, ще кажа, че най-умното, което могат да направят работниците тук, е да се обичат. А най-разумното — да се оженят.

— Господин Агрикол… — каза още по-зачервена Анжел — Не е ли по-добре да се разходим?

— Веднага, госпожице — отвърна ковачът, зарадван от смущението на момичето. — Ето, тук е стаята на малките момичета, нека влезем.

Двамата попаднаха в голяма спалня, също като в някакъв пансион. Малките железни легла бяха подредени изрядно, а в двата края се виждаха креватите на двете майки, които по ред изпълняваха задълженията си да бдят над момичетата.

— Боже мой! Колко добре е разпределена тази спалня! И колко е чисто! Кой се грижи така добре?

— Самите деца, тук няма слуги. Между децата има състезание кое по-добре ще си оправи леглото — както знаете, малките момичета обичат да си играят на домакинска работа.

— Разбирам… Използува се естественият им вкус с всякакви забавления.

— В това е цялата тайна. Ще ги видите навсякъде, заети с полезни действия и много доволни.

— Като си помисля и сравня тези хубави и топли спални с ужасните и студени горници, където децата са натръшкани върху един сламеник и треперят от студ… както е по нашия край…

— Ами в Париж, госпожице? Там може би е още по-лошо.

— Сигурно господин Харди е много добър, великодушен и преди всичко много богат, за да хвърля толкова пари, за да прави добро — каза Анжел.

— Няма съмнение, че господин Харди има добро и благородно сърце. Той прави добро заради доброто, без да мисли за интереса си. Освен това, госпожице Анжел, представете си, че дори да беше най-користолюбивия човек, най-големия сребролюбец, той пак щеше да има полза, ако ни направи толкова щастливи, колкото сме сега.

— Как е възможно това, господин Агрикол. Щом казвате, аз ви вярвам, но ако всичко е вярно, защо не го правят и други?

— Защото един и същи човек трябва да притежава три много редки качества: знание, възможности, воля.

— За съжаление… така е. Които знаят — не могат.

— А които могат, не знаят или не искат.

— Но каква полза има господин Харди от доброто, което ви прави?

— Сега ще ви обясня, госпожице.

— Ах, какъв сладък дъх на плодове — рече изведнъж Анжел.

— Защото общата стая, в която се съхраняват плодовете, е наблизо. Там ще видим много от малките момичета, които работят. Нека ги видим.

Агрикол отвори една врата и въведе Анжел в една голяма стая, в която имаше много съдове, в които се намираха зимни плодове. Няколко седем-осемгодишни деца, облечени в чисти и топли дрехи, под ръководството на една жена чистеха плодовете, като изхвърляха изгнилите.

— Както виждате, госпожице, навсякъде, където е възможно, използуваме децата. За тях тази работа е забавление, отговаря на необходимостта да се движат и да се трудят. Така и момчетата, и жените, прекарват времето си полезно.

— Колко умно е измислено!

— А да видите какво вършат в кухнята! Под ръководството на една или две жени те могат да свършат работа, колкото десет слугини.

— Малките момичета обичат да играят на готвачки. Сигурно са много доволни от тази работа.

— А под предлог, че играят на градинарки, те сами берат плодовете и зеленчуците, сами поливат цветята, сами чистят пътеките. С други думи, тази детска армия, която в други случаи не върши нищо до десет-дванадесетгодишна възраст, тук е много полезна. Освен трите часа уроци, които са напълно достатъчни за възрастта им, забавленията им се използуват за полезни неща. Икономиите, които донася тяхната работа са много повече от разходите за тях. Освен всичко останало, когато децата участвуват във всяка работа, има нещо приятно, чисто и почти свещено. Това кара възрастните да внимават в думите и в работата си. Не е ли така, госпожице? И най-големият простак уважава детинството…

— Колкото повече мисля, толкова по-добре разбирам, че е измислено така, че всички да бъдат добре — каза Анжел.

— Това не се постигна лесно. Най-напред трябваше да се преодолеят предразсъдъците, вкоренените навици… Но ето че пристигнахме до общата кухня. Ще видите сама дали тя не е така прекрасна, каквито са кухните на една казарма или на един пансион.

Наистина, кухнята на общежитието бе много голяма. Всички съдове светеха от чистота. При това, благодарение на великолепните изобретения на днешното време (и пак недостъпни за бедните, защото те не са скъпи само, ако се използуват за повече хора) за огнището и за фурните не само че отиваха двойно по-малко дърва и въглища, отколкото биха отишли за всяка къща поотделно, но излишната топлина, чрез специален механизъм, разнасяше се по всички стаи на общежитието. В кухнята, под ръководството на две жени, отново деца вършеха много от работите. Беше много забавно да се наблюдава с каква сериозност те се занимаваха с готварство.

Децата помагаха и в хлебарницата, където се печеше много евтин, много хубав и хранителен домашен хляб от чиста пшеница, смесена с ръж, който е за предпочитане от белия и лек хляб, в който слагаха най-различни вредни подправки.

— Добро утро, госпожо Бертран — обърна се весело Агрикол към възрастната жена, която наблюдаваше бавното въртене на много шишове, върху които бяха надянати парчета от говеждо, овче и телешко месо, започнало вече да придобива привлекателен тъмножълт цвят. — Според правилника, няма да вляза в кухнята, само ще я покажа на госпожицата, която пристигна тук неотдавна.

— Разгледайте я и обърнете внимание колко добре работят всички деца… — Възрастната жена посочи с върха на голяма лъжица петнадесетина малки момчета и момичета, които, насядали около една маса, белеха картофи и чистеха зеленчук.

— Значи днес ще имаме богат обяд, госпожо, нали?

— Както винаги, синко, манджата ще бъде хубава. Ето: супа от зеленчук, говеждо печено с гарнитура от пържени картофи, салата, плодове, сирене и понеже е неделя, ще има и плодов сладкиш, който прави в момента баба Дениз в хлебарницата. Точно сега палят пещта.

— Като ви слушах, отвори ми се апетит — засмя се Агрикол. — Не е трудно човек да се досети, че ще бъде вкусно, щом вие сте на ред да готвите.

— Учудването ми е още по-голямо, когато сравнявам недостатъчната храна на работниците в нашия край с храната на работниците тук! — възкликна Анжел.

— Плащаме един франк и двадесет и пет су и се храним по-добре, отколкото, ако плащаме по три франка в Париж.

— Това не може да бъде, господин Агрикол!

— Може. И то се дължи на господин Харди. На умението му.

— Ах! Вече много ми се иска да видя господин Харди!

— Може би ще го видите още днес, защото чакаме да се върне всеки момент. А това е общата трапезария. Сигурно не знаете, че има такова нещо, защото сте свикнали храната да се носи във вашата стая?

— Колко красива стая!… Над градината, срещу чешмата!…

Наистина, стаята бе много широка, светлината влизаше през десет прозореца. Покрай стените бяха наредени маси с лъскава мушама. Зимно време в тази стая се събираха и правеха нещо като седенки след работа онези от работниците, които обичаха да прекарват няколко вечерни часа с други хора, вместо да бъдат сами или с близките си. Тогава в добре отоплената и осветена стая, едни четяха, други играеха на карти, а трети просто разговаряха.

— И това не е всичко — каза Агрикол на годеницата си. — Тази стая всеки вторник и четвъртък се превръща в зала за бал, а в края на седмицата — в концертна зала.

— Наистина ли?

— Да! — отговори гордо младежът. — Измежду нас има много добри музиканти. Два пъти в седмицата, всички заедно — мъже, жени и деца, пеем заедно. (Всеки, който е чул чудесните концерти в „Орфеон“, където повече от хиляда работници — мъже, жени и деца пеят заедно, лесно ще разбере това). За съжаление тази седмица се появиха известни смущения във фабриката и не можахме да направим концерт.

— Толкова много гласове! Сигурно е величествено.

— Господин Харди винаги ни е насърчавал в това забавление. Според него то ни влияе добре. Той е прав, защото музиката влияе върху ума и върху нравите. Една зима той доведе тук на собствени разноски двама ученици на прочутия Вилхелм и след това нашето училище постигна големи резултати. Госпожице Анжел, уверявам ви, че наистина е трогателно да слуша човек как двеста гласа пеят песен за труда и свободата…

— О, вярвам ви! Какво щастие е, човек да живее тук! Работата, облекчена с такива удоволствия, е цяло щастие.

— И тук, както навсякъде, има и сълзи, и мъка — каза тъжно Агрикол. — Виждате ли онази усамотена постройка? Това е нашата болница. За късмет, благодарение на редовния и здравословен живот, който водим, тя не се пълни често. Намираме добър лекар, а от влоговете, които се събират от всички ни, се дават две трети от нормалното заплащане, когато човек се разболее.

— Колко добре е измислено! А какво има там долу, от другата страна на поляната?

— Там е пералнята и баня с топла и студена вода, а под онази стряха съхнат изпраните дрехи. По-нататък са конюшните и плевните със сено за конете, които се използуват във фабриката.

— Ще ми кажете ли най-накрая, господин Агрикол, тайната на тези чудесни неща?

— За десет минута ще разберете всичко, госпожице.

Агрикол, заедно с годеницата си, се намираше пред една остъклена врата, която служеше за вход на градината. Вятърът донесе отдалеч звука на военна музика, след което се чу тропотът на два коня, които приближаваха бързо. Скоро на красив черен кон с дълга опашка, се появи офицер. Както по време на империята, той носеше големи ботуши и бели панталони. Синята му униформата бе препасана с червената лента на почетния легион, която бе прекарана през десните еполети с четири сребърни звезди. Широката му шапка беше украсена с бели пера — отличие, което носеха само маршалите на Франция. Той седеше мъжествено и гордо на коня.

В това време, докато маршал Симон приближаваше до Анжел и Агрикол, защото това бе самият маршал, той изведнъж спря коня си, скочи пъргаво и подаде златните юзди на един слуга в ливрея, който вървеше след него също на кон.

— Къде да ви чакам, господине? — попита слугата.

— Накрая на алеята — каза маршалът.

Като свали шапката си от уважение, той бързо пристъпи към един човек, когото Анжел и Агрикол не бяха видели. Когато той стъпи на алеята забелязаха, че старият мъж имаше жив и умен поглед. Беше облечен с чиста горна риза. Върху дългата си бяла коса носеше каскет от сукно. Беше бръкнал в джобовете си и спокойно пушеше лула от шуплив камък.

— Добро утро, татко — каза с уважение маршалът и прегърна сърдечно стария работник, който също го прегърна и като видя, че държи шапката си в ръка, каза:

— Сложи си шапката на главата, синко… — после добави усмихнат. — Колко си красив…

— Бях на близо на един преглед… Възползувах се от случая да дойда да те видя.

— Значи тази неделя няма да мога да прегърна внучките си, както обикновено.

— Те ще пристигнат с карета. Дагоберт ще ги придружи.

— Виждаш ми се угрижен. Какво има, синко?

— Наистина, татко, имам да ти съобщя много важни новини.

— Щом е така, да отидем в стаята ми — каза старецът, двамата напуснаха алеята и се изгубиха от погледа.

Анжел се изненада много от офицера, чийто баща бе стар работник. Тя погледна Агрикол и попита:

— Нима този стар работник?

— Да, той е баща на господин маршала, дук дьо Лини. Приятел на моя баща, който пък е бил на служба при маршала цели двадесет години.

— Да е толкова високопоставен и така да засвидетелствува любовта и почитта към баща си! — промълви Анжел. — Сигурно маршалът има много благородно сърце… Но как така позволява баща му да остане работник!

— Нищо не може да накара дядо Симон да остави занаята си и да напусне фабриката. Той е роден работник и иска да умре като работник, въпреки, че синът му е дук и френски маршал.

[1] Вълците, както и някои други разказват, че началото на тяхното братство е от времето на цар Соломон. Повече подробности за това се срещат в любопитното съчинение на господин Агрикол Пердигне, за което стана дума и откъдето бе цитирана тази песен. ↑

III глава
Тайната

След като изненадата на Анжел от пристигането на маршал Симон се разсея, Агрикол каза усмихнато:

— Не бих искал да се възползувам от тази случка, госпожице, за да не ви открия тайната на чудесата в общежитието.

— О! Нямаше да ви оставя на мира. Онова, което ми разказахте, подразни любопитството ми.

— Щом е така, слушайте. Господин Харди изрече три магически думи: сдружаване, общинство, братство. Ние разбрахме тяхното значение и така чудесата станаха възможни. Те ни носят полза, но — повтарям, носят и голяма полза на господин Харди.

— Това ми се струва странно…

— Да предположим, госпожице, че господин Харди бе човек със студено сърце и търсеше единствено изгодата си. Ако той се запиташе какво трябва да направи, за да носи фабриката му голяма печалба, щеше да си отговори: отлична работа, икономии на суровини, непрекъснат труд на работниците. С една дума, икономии при изработката, за да стане стоката евтина, а да се продава много скъпо…

— Какво друго би могъл да желае един фабрикант?

— Без съмнение, тези изисквания щяха да бъдат удовлетворени, но въпросът е как? Господин Харди най-напред щеше да си каже: ако отдалеча работниците от фабриката, те ще се изморят докато дойдат на работа; ако станат рано, ще спят по-малко, а нямам сметка да се възползувам от съня на работниците, който им е крайно необходим, защото ако не са се наспали, това се отразява зле на работата им; през зимата става още по-зле, докато пристигнат във фабриката — работникът ще дойде измокрен и измръзнал и още преди да е започнал, ще бъде изморен, какво ще свърши тогава…

— За съжаление, истината е точно такава, господин Агрикол. Когато бях в Лил и работех във фабриката, треперех през целия ден от дъжда, който ме мокреше докато пристигна там.

— Затова хора като господин Харди казват: За да се премахнат тези трудности, трябва да настаня работниците близо до фабриката. Нека пресметнем: жененият работник в Париж плаща средно по двеста и петдесет франка годишно[1] за една или две стаи — тъмни и тесни, на някоя затънтена и мрачна улица. Той живее в тях със семейството си на тясно, затова и здравето му е разстроено. Винаги страда от треска, винаги е слаб, а каква работа може да се очаква от такъв човек. Неженените работници държат по-малки къщи, също лоши, и плащат по сто и петдесет франка на година. Нека направим сега сметка. Във фабриката си имаме сто и четиридесет женени работници, което ще рече, че те плащат за отвратителните си жилища общо около тридесет и шест хиляди и петстотин франка годишно. Освен това имаме и сто и петнадесет неженени работници, които плащат годишно седемнадесет хиляди и двеста и осемдесет франка. Или всичко, около петдесет хиляди франка за наем. Сиреч, приход, равен на лихвите на един милион франка, ако тя е пет на сто.

— Боже мой, колко е голям наемът за всички тези порутени и малки къщички!

— Петдесет хиляди франка на година, колкото струва жилището на един милионер. Какво тогава си казва човек? За да накарам работниците си да оставят жилищата в Париж, ще им направя голяма отстъпка. Ще им намаля наема наполовина. Вместо недобри стаи, те ще имат широки добри жилища, които ще могат лесно да се отопляват и много евтино да се осветяват. И така, сто и четиридесет семейства ще ми плащат по сто двадесет и пет франка годишен наем, а сто и петнадесет ергени по седемдесет и пет франка. Така аз ще получавам двадесет и шест-двадесет и седем хиляди франка. Една голяма постройка, в която могат да се настанят всички тези хора, ще ми излезе най-много до петстотин хиляди франка[2]. Това показва, че с лихвата от пет на сто, тези пари могат да бъдат осигурени, защото от заплатата на работниците, аз ще удържам наема.

— Започнах вече да разбирам как понякога може да се направи добро, даже е полезно, дори когато става дума за пари.

— Полезно е всичко, което се върши честно и искрено. Но нека продължим… Ето работниците ми, казва си такъв човек, са настанени близо до фабриката, имат топли жилища и здрави отиват на работа. Но това не е всичко… Английският работник, който се храни с хубаво говеждо месо, който пие хубаво пиво, за същото време върши два пъти повече работа, отколкото френският работник[3], който се храни с лоша храна. Това подсказва, че работниците ще свършат повече, ако се хранят по-добре. Но как да постигне това, без да изгубя своето? Как се хранят в казармите, в пансионите, дори в затворите? Отделните средства се събират и така се получава сума, с която може да се живее доста охолно, нещо, което е невъзможно без сдружаване. И така, вместо моите двеста и шестдесет души да си готвят отделно двеста и шестдесет ястия, ако се сдружат в готвенето, благодарение на икономиите за мен ще бъде от голяма полза. А и за тях. Две или три готвачки, с помощта на няколко деца, ще могат всеки ден да готвят храна за всички. Вместо да се купуват дърва и въглища поотделно и за тях да се плаща двойно[4], мойте работници, след като се сдружат, ще могат да си доставят на моя отговорност. Ще заделим от заплатите им много дърва, брашно, масло, дървено масло, вино и всичко останало от самите производители. Така те ще плащат петнадесет или двадесет су за бутилка чисто и хубаво вино, вместо да дават шестдесет или седемдесет и пет су за някакво отровно питие. Всяка седмица братството ще купува един вол и няколко овце, жените ще месят хляб, както на село. При тези средства и при добър ред и икономии, моите работници ще получават достатъчно вкусна храна за един франк, най-много за франк и двадесет и пет су на ден.

— Вече ми стана ясно, господин Агрикол!

— Още не съм свършил, госпожице. Ако човек е със студено сърце, той си каза: Ето че работниците ми са настанени добре, имат отопление, хранят се достатъчно и то на половин цена. Но трябва да бъдат и добре облечени. Здравето им трябва да бъде осигурено, а щом е така, здравият човек работи здраво. Значи братството трябва да закупи наедно и на фабрична цена (пак на моя отговорност, обезпечена от заплатите им) дебели и здрави платове, от които жените ще ушият дрехи не по-лоши от шивачите. Най-накрая, понеже ще потрябват и обувки, братството ще може да направи значителен отбив на предприемача… Е, госпожице Анжел, какво ще кажете за такъв човек?

— Ще кажа, господине, че това не е за вярване, а е толкова просто нещо.

— Няма по-просто нещо от доброто, от хубавото, но обикновено никой не се грижи за него. Забележете също така, че нашият човек говори всичко това, воден изключително от личния си интерес, че гледа само материалната страна на въпроса, без да обръща внимание на навика за взаимно сдружаване, за взаимна помощ, без да обръща внимание на това, че богатите са длъжни да подкрепят слабите и бедните, без да обръща внимание на това, че честният, дейният и трудолюбив човек има право да изисква от обществото работа и заплата според нуждите си. Не, нашият човек мисли само за материалната полза. При това, както сама виждате, печели не само по пет на сто от собствената си пара, а и ще се възползува твърде много от материалното добруване на своите работници.

— Така е, господин Агрикол.

— А какво ще кажете като научите, че нашият човек има също толкова голяма полза, ако дава на работниците си освен полагащата им се заплата и една част от приходите си?

— Трудно ми е да повярвам, господин Агрикол.

Увлечени в този разговор двамата бяха стигнали до градинската врата на общежитието. Една обикновена, но доста прилично облечена възрастна жена доближи и попита Агрикол.

— Върна ли се във фабриката господин Харди?

— Не е още, госпожо. Чакаме го всеки момент.

— Ще се върне ли днес?

— Ако не днес, то утре.

— Не се ли знае, господине, в колко часа ще пристигне?

— Не ми се вярва някой да знае. Портиерът на фабриката, който е портиер и в къщата на господин Харди може би ще може да ви каже нещо повече.

— Господин Агрикол — каза Анжел, след като жената, която разпитваше ковача, се отдалечи — забелязахте ли, че тази жена беше много пребледняла и натъжена?

— Забелязах. Даже ми се стори, че очите й се насълзиха.

— Бедната жена! Сигурно е дошла да потърси помощ от господин Харди. Но какво ви стана, господин Агрикол, защо така се замислихте?

Агрикол предполагаше, че идването на тази възрастна жена има някаква връзка с посещението на младата, красива и руса госпожица, която преди три дни неспокойно и почти отчаяно разпитваше за господин Харди и която със закъснение разбра, че я следят и наблюдават.

— Извинете госпожице — отвърна той, — но появата на тази жена ми припомни нещо. Не мога да го споделя с вас, защото е тайна.

— Не съм любопитна — каза младата госпожица. — Това, което ми разказвате, е толкова занимателно, че не искам да слушам за нищо друго.

— Тогава, госпожице, ще ви кажа още няколко думи и вие ще знаете всички тайни на нашето братство тъй добре, както ги знам и аз.

— Слушам ви, господин Агрикол.

— Нашият човек, който е заинтересуван, мисли така. Работниците вече имат условия, за да се трудят повече. Но какво да направя, за да постигна по-голяма печалба? Да изработвам евтина стока, която да продавам скъпо? Не може да е евтина, ако не се икономисва суровината, ако не се повишава качеството, ако не се ускори самата работа. Въпреки че наблюдавам, как да накарам работниците да не разсипват суровината? Как да ги накарам да измислят по-обикновен и по-икономичен начин на работа? Освен това, за да продадем стоката, тя трябва да е превъзходна, без недостатъци. Моите работници са старателни, но трябва да показват работа първо качество.

— Щом като добре си вършат работата, каква сметка имат работниците да си блъскат главите, за да изкарат по-качествена стока?

— Правилно разсъждавате, госпожице. Какъв е техният интерес? Затова и нашият човек ще си каже: Работниците трябва да имат интерес да не похабяват суровината, интерес да не си губят времето и да намерят начин да работят по-добре, интерес изпод ръцете им да излиза първокачествена стока… Само така аз ще постигна целта си. Като заинтересувам работниците чрез приходите, които ще получа от техните икономии, от деятелността им, от тяхното майсторство. Колкото по-добре изработват нещо, толкова по-скъпо ще го продавам. Толкова по-голям ще бъде и техният дял, и моят.

— Чак сега ви разбрах…

— Преди това работникът си е казвал: не ме е грижа дали ще работя повече и ще изработвам по-качествена стока. Каква е ползата ми, никаква! Малка заплата, малко работа. А сега, имам интерес да работя повече, да правя икономии. Другарите ми също. Ако някой работник е мързелив и направи някаква беля, имам право да му кажа: братко, всички ние губим от твоя мързел и от щетите, които носиш за общата ни работа.

— В такъв случай всички работят ревностно и с надежда!

— Точно така е пресметнал и нашият човек. Освен това, той си е помислил: Във фабриката стоят затрупани съкровища от опит, от практически умения, само защото никой не ги насърчава. Много работници, които можеха да направят някакво нововъведение, карат я по старому… Умният човек, който цял живот се занимава с едно и също, навреме трябва да намери начин да работи по-добре и по-бързо. Ето защо ще основа съвещателно настоятелство. Ще повикам началниците на фабриката и най-способните работници, защото интересът ни е общ… Той не се лъже и скоро ще му направят впечатление множеството нови и изкусни начини за работа, които ще измислят работниците му. Вие сте знаели това и не сте ми казвали, ще извика той. Онова, което десет години ми е струвало по сто франка, щеше да ми излезе по петдесет, без да смятам, че се пести и време. Господарю, ще му отвърнат работниците, какъв беше нашият интерес да икономисаме петдесет на сто, никакъв! Сега обаче, е друго. Освен заплата, вие ми давате и част от печалбата. Издигате ме в собствените ми очи, като се допитвате до моя опит, до моите знания. Вместо да се държите пренебрежително с мен, вие разговаряте с мен. В мой интерес, а и мой дълг е да ви кажа всичко, което знам и да се старая да го увелича. Ето как, госпожице Анжел, такъв човек може да предизвика завист. Ако на мястото на този човек със студено сърце беше друг, който би се грижел не само за материалното благосъстояние, но и за нравственото развитие на работниците си, за да въздигне ума и сърцата им; който, силен с властта, плод на неговите благодеяния, като чувствува, че е натоварен и с душата на триста човешки същества, вече няма да ги нарича свои работници, а свои братя. Би залягал, за да възбуди в тях вкус към просвета, към изкуства, които ще ги направят щастливи и да се гордеят с положението, което имат… В такъв случай, госпожице Анжел, този човек… Но!… Я, виж! Боже мой! Ето! Господин Харди!

— Ах, господин Агрикол — рече Анжел, трогната и с насълзени очи. — Този човек трябва да се посреща със скръстени от признателност ръце.

— Погледнете. Неговото благородно и кротко лице не е ли огледало на прекрасната му душа!

Една пощенска карета, в която се намираше господин Харди, заедно с господин дьо Бресак, нечестният му приятел, който подло го предаваше, в този момент влезе в двора на фабриката.

Още няколко думи трябваше да кажем за това, което се опитахме да предадем чрез диалог. Този въпрос е много важен и ние ще се занимаем с него още веднъж, преди да завърши тази книга.

Въпреки всичките повече или по-малко официални думи на някои повече или по-малко сериозни лица (струва ни се, че се злоупотребява с това тежко прилагателно) за благоденствието на страната, има нещо, което не подлежи на разискване. А именно, че никога, както досега не са били по-нещастни работническите слоеве на обществото. Техните заплати никога не са били толкова ниски в сравнение с нуждите им. Неопровержимо доказателство за това е постепенните опити на богатите слоеве да помогнат на онези, които страдат. Забавачниците, приютите за бедни деца и други доста категорично доказват, че щастливите и успелите на този свят, въпреки официалните увъртания за всеобщо благоденствие, предчувствуват какви ужасни и заплашителни нещастия има в обществото.

Колкото великодушни и благородни да са единичните опити, те все пак са крайно недостатъчни. Единствено управниците могат да предприемат нещо по-резултатно, но те се пазят от това. Сериозните хора сериозно разискват върху нашите дипломатически контакти с Мономотап или върху някой друг въпрос, също толкова сериозен, а оставят на еднократното съжаление, на хрумванията на добрата или злата воля на капиталистите и фабрикантите съдбата на едно многочислено и трудолюбиво население, което все повече осъзнава правата и силата си, тъй съсипано от нещастията, че често остава и без онази работа, от която едва получава средства за съществуване. Нека сериозните хора продължат да не се интересуват от това. Нека държавните мъже презрително се усмихват на мисълта името им да се свърже с едно дело, което би им донесло популярност. Нека всички продължават да чакат часа, в който ще избухне социалният въпрос… Тогава ще видим какво ще се случи със сериозните въпроси и сериозните хора. За да се отложи или отдалечи това зловещо бъдеще, ще трябва да се обърнем отново към честните хора и да ги помолим в името на спокойствието и общото спасение, да се премахне злото…

Ние отдавна говорим: „Ако знаеха богатите!“. И сега повтаряме, за честта на човечеството, че когато богатите знаят, те често вършат добрини съзнателно и великодушно. Нека се помъчим да им докажем, както и на онези, от които зависи съдбата на множеството работници, че могат да помогнат и без да развързват кесията си.

Вече стана дума за общежитията. Това превъзходно учреждение, благодарение на човеколюбивите намерения на госпожица Амели дьо Витрол, за малко да се осъществи през 1829 година. (За това разказва „Democratic pacifigue“ от 19 октомври 1844 г.). В днешно време лорд Ашли в Англия, е оглавил едно дружество, което преследва същата цел и което ще донесе на участниците най-малко четири на сто гарантирана лихва.

Защо и Франция да не последва един такъв положителен пример, който ще даде на бедните работници основните правила и първите средства за сдружаване? Преимуществата са очевидни, това разбират всички, но народът не е в състояние и няма възможност да основе необходимите учреждения в тези общини.

Огромна ще бъде заслугата на богатия, ако даде възможност на работниците да ползуват тези преимущества. Какво ще му струва да изгради една къща, в която да живеят петдесет семейства, след като приходите му ще бъдат сигурни?

Защо научното дружество, което всяка година организира конкурс за младите архитекти за планове на дворци, на църкви, на театри, да не поиска план за голяма сграда, която да бъде определена за жилища на работническото съсловие?

Парижкият градски съвет, чиято добра воля и бащински грижи за работниците толкова пъти са били прекрасни, защо да не изгради в населените части на града образцови общежития? Желанието на работниците да бъдат приети в тях ще бъдат силен стимул за съревнование, за нравствено въздигане. Такъв пример може би ще накара управниците да изоставят своето немилостиво хладнокръвие.

Капиталистите, които строят фабрики, защо също не се възползуват от примера и до фабриките не построят общежития за работниците?

Това ще бъде от полза за фабрикантите в тези времена на отчаяна конкуренция. Намаляването на заплатата кара работниците да се лишават от най-необходимото. Ако живее отделно, едва му стигат три франка на ден. Ако фабрикантът го улесни в неговото съществуване, благодарение на сдружаването, само с франк и половина, той ще може да намали и заплатата на работника на половина, без той да почувствува осезателно това, защото е за предпочитане пред опасността да остане без работа. Пък и фабрикантът няма да бъде принуден да спре производството си, в това време на търговска криза.

Надяваме се, че доказахме преимуществото и ползата от изграждането на работнически общежития.

Освен това казахме, че не само ще бъде справедливо работникът да участвува в разпределението на приходите от неговия труд, но това ще е от полза и за самия фабрикант.

Не правим предположения, а говорим за осъществени неща. Един от най-добрите наши приятели, много голям фабрикант, основа съвещателно работническо настоятелство и позволи на работниците (освен заплатите им) да ползуват и приходите му. Резултатът от тази стъпка надхвърли очакванията му. Ако някои умни и великодушни сърца пожелаят да използуват този пример, даваме основите на тази наредба.

Ето предварителните разсъждения, които правят чест и на фабриканта и на работниците му, и които придружават правилника на настоятелството.

„Признаваме, че всеки управител на фабрика, всеки началник на цех и всеки работник, в кръга на задълженията си, спомага за високото качество, което препоръчва произведенията на нашата фабрика. Те трябва да участвуват в печалбата и да продължат да се грижат за по-нататъшния напредък на работата. Успехът от съединяване на знанията и уменията на всеки един е очевиден. С такива намерения ние основахме настоятелство, чиито състав, длъжности и права ще се определят по-долу. С това преследвахме и целта чрез размяна на идеи между работниците, които досега живееха и работеха усамотени, да увеличим знанията на всеки от тях, да ги научим, да им покажем основите на доброто и здраво управление. От това съединение ще има двойна полза — нравственото и материално подобряване на работниците и напредъка на фабриката.

Като приемаме за справедливо, че участието на всеки един трябва да се възнагради, решихме, че като се извадят от чистия приход всички разноски, да се дава награда от пет на сто, която ще се разпределя поравно между всички членове на дружеството, с изключение на председателя, подпредседателя и секретаря, и ще се предава всяка година на 31 декември. Тази награда ще се увеличава с едно на сто всеки път, когато в дружеството се приемат нови трима члена.

При избора на работниците, които повикахме за съставяне на настоятелството, сме се ръководили от нравствеността, доброто поведение, способностите и уменията в работата. Като предоставяме на тези членове правото да предлагат приемането на нови членове, на основание на споменатите качества и ще се избират от самото дружество, ние искаме да постави на всички наши работници една цел, чиито срок за постигане ще зависи от самите тях. Прилежността в изпълнение на задълженията, които се състоят в съвършено изпълнение на работата, и в тяхното поведение извън работните часове, ще им отвори последователно вратите на дружеството. Така те също ще бъдат измежду останалите, ще могат да получат справедлив и приличен дял от приходите — плод от успеха на нашата фабрика. Успех, чието увеличаване ще се постигне със съвършена работа и плодотворно съревнование, каквито, не се съмняваме, ще царуват между членовете на дружеството.“

Извлечение от постановленията за съвещателното настоятелство, което се състои от един председател (глава на фабриката), от един подпредседател, от един секретар и от четиринадесет членове, от които четирима началници на цехове и десет души от най-способните работници с различна специалност:

„Чл. 6. Трима членове имат право да предлагат приемането на нов член, чието име ще се запише, за да се разисква на най-близкото заседание неговото приемане. Това приемане се съобщава след тайно гласуване, след като предлаганият член спечели две трети от гласовете на присъствуващите членове.

Чл. 7. На месечните си заседания настоятелството ще се занимава със следното:

1. Да намира начини за премахване на недостатъците при производството на стоките.

2. Да предлага най-добрите и не до там скъпи средства за производство на по-качествена стока за износ, така че с доброто качество на нашата стока да можем да надделеем над чуждестранните конкуренти.

3. Да намира начини за постигане на най-големи икономии при употребата на материалите, без това да се отразява на здравината или качеството на изработените предмети.

4. Да разисква върху предложенията, които ще представят или председателят или отделните членове на дружеството и които имат за цел подобряването и усъвършенствуването на производството на стоката.

5. Да определят заплатата в зависимост от цената на изработваните неща.“

Към това прибавяме, че сведенията, които има добрината да ни даде господин Г. Н., частта от печалбата на всеки работник (извън обикновената му заплата), ще бъде най-малко триста, до триста и петдесет франка на година.

Съжаляваме, че поради някои съображения не можем да съобщим името на този благодетел, който пръв се е нагърбил с такова великодушно и благородно начинание.

Ще добавим само, че днешното състояние на промишлеността и някои други съображения не са позволили на работниците да се възползуват от този приход още от самото начало, и в който всички те ще участвуват един ден.

Ние можем да потвърдим, че още след четвъртото заседание на това съвещателно настоятелство, почтеният фабрикант, за когото става дума, бе извлякъл такива резултати от практическите познания на своите работници, че веднага можеше да изчисли около тридесет хиляди франка годишен приход, който ще се получи било от икономия, било от усъвършенствуване на производството.

Нека се изразим накратко: във всяка промишленост има три сили, три двигателя, три лица, чиито права заслужават еднакво уважение.

Капиталистът, който дава парите.

Разумният човек, който управлява работата.

Работникът, който върши тази работа.

Досега работникът е получавал нищожна част, която не стига да задоволи нуждите си. Дали няма да бъде по-справедливо, ако той се възнаграждава било право или косвено, било чрез сдружаване, било като му се даде част от приходите, плод на неговия труд? И дори ако приемем най-лошото, че увеличението заплатата на работника ще намали малко дяла на капиталиста и на предприемача, дали от тяхна страна това няма да е не само благородно и справедливо, но и полезно, ако защитят богатството си от всякаква опасност, защото по този начин ще отнемат на работниците законните основания за справедливи оплаквания.

С една дума: онези, които предпазват имотите си от пожар, ни се струват по-умни.

Както вече казахме, във фабриката пристигнаха господин Харди и господин дьо Бресак.

Малко по-късно откъм Париж се зададе малка каручка, която пътуваше към фабриката. В каручката се намираше Родин.

[1] Наистина това е средната сума, която плаща годишно всеки работник за жилище, което е най-много от две стаи и един килер на третия или четвъртия етаж. ↑

[2] Тази цифра е точна. Подобна сграда на една миля от Париж, откъм Монруж, с всички необходими постройки като кухня, пералня, баня, газохранилище, водопровод, топлопровод, заедно с градината около нея, струва петстотин хиляди франка. Един опитен зидар, има добрината да направи подробни изчисления, които потвърждават, което казваме. Както виждате, дори работниците да плащаха толкова, колкото плащат обикновено, можеха да им се построят стабилни жилища и собственикът на парите да взима по десет на сто лихва. ↑

[3] Тази цифра е точна… Подобна сграда на една миля от Париж, откъм Монруж, с всички необходими постройки като кухня, пералня, баня, газохранилище, водопровод, топлопровод, заедно с градината около нея, струва петстотин хиляди франка. Един опитен зидар, има добрината да направи подробни изчисления, които потвърждават, което казваме. Както виждате, дори работниците да плащаха толкова, колкото плащат обикновено, можеха да им се построят стабилни жилища и собственикът на парите да взима по десет на сто лихва. ↑

[4] Това сравнение беше направено по времето, когато се строеше Руанската железница. Френските работници, които нямаха семейства, можеха да се хранят също като англичаните и като се подкрепяха с достатъчно и добре приготвена храна, те вършеха точно толкова работа, колкото успяваха да свършат и англичаните. ↑

IV глава
Разкрития

Докато Анжел и Агрикол обикаляха общежитието, групата Вълци, към които се присъединиха много от редовните посетители на кръчмите, продължаваше да върви към фабриката, към която бавно се движеше и каручката, в която Родин бе тръгнал от Париж.

След като слезе от каретата с приятеля си, господин Харди влезе в салона на къщата, която беше долепена до фабриката и в която живееше. Господин Харди беше среден на ръст, строен и слаб, което подсказваше, че е нервна и впечатлителна натура. Челото му беше широко, лицето бледо, черните очи бяха препълнени със спокойствие и проницателност, а погледът му бе искрен, остроумен и привлекателен. И наистина той бе толкова нежен и деликатен, мил, благороден и великодушен, но и тъй чувствителен, че и от най-малкото докосване той можеше както да се отпусне, така и да се свие. Ако прибавим към тази изключителна чувствителност страстната му любов към изкуствата, точният му ум и изтънченият вкус, и ако си припомним за множеството измами, на които се случваше да стане жертва на промишленото поприще, ще трябва да се запитаме как това нежно и крехко сърце не можа да бъде смачкано в непрестанната борба срещу най-немилостиви интереси. Наистина, господин Харди бе страдал много. Принуден да продължи дейността си в промишлеността, за да изведе на добър край работата, която баща му — този пример за честност, бе оставил объркана поради събитията от 1815 година, с труд и умения той успя да спечели почтено положение в промишлеността. Но докато постигне това, колко долни клюки трябваше да преодолее, колко враждебни завистници да победи!

Както беше впечатлителен, господин Харди щеше хиляди пъти да припада от болезнено негодувание срещу подлостта, от възмущение против безчестието, ако не съществуваше мъдрата и твърда подкрепа на майка му. След един труден ден, когато и да се случеше той, щом се върнеше вкъщи, господин Харди се пренасяше в благотворната и чиста атмосфера и сред такова спокойствие, че веднага забравяше за срамните неща, които денем му нанасяха обиди. Преставаше да се измъчва веднага, щом се намереше близо до прекрасната и красива душа на майка си. Любовта му към нея стигаше до идолопоклонство. Когато изгуби майка си той изпита такава мъка! Скоро след нещастието господин Харди се сближи още повече със своите работници. Той винаги бе добър и справедлив с тях. Макар че празното място, което майка му остави в неговото сърце, трябваше да бъде голямо, колкото повече страдаше той, толкова повече чувствуваше необходимостта да вижда около себе си щастливи хора. Подобренията, които направи за всички около себе си, за повишаване на физическото и нравственото им благосъстояние, не премахнаха скръбта му, но поне я разсеяха. Постепенно той се ограничи в три неща, които му бяха близки: нежно и предано приятелство, което като че ли побираше всичките му предишни приятелства; гореща и искрена любов като последната любов; бащинска привързаност към работниците си. Той прекарваше дните си сред този малък свят, който му бе признателен и го уважаваше. Свят, който бе създал по свой образ, за да намира пристан от болезнената действителност, от която се отвращаваше. Пристан, за да се обгради само с добри и разумни хора, щастливи и способни да отговарят на благородните му мисли, които ставаха все по-необходими за живота му. И така, след много мъки, господин Харди, достигнал вече зрялата възраст, имаше един верен приятел, една любовница, достойна за чувствата му, и работници, за които бе сигурен, че са привързани към него. Това означава, че по времето на този разказ, той бе достигнал до най-голямото щастие, за което можеше да мечтае, откакто бе умряла майка му.

Господин дьо Бресак, сърдечният приятел на господин Харди, дълго време бе достоен за неговата трогателна и братска обич, но ние видяхме с какви хитрини отец д’Егрини и Родин успяха да превърнат верния до тогава приятел, в оръдие на своите интриги.

Двамата приятели, които по пътя бяха почувствували силата на северния вятър, се грееха около огъня в камината, запалена в малката стая на господин Харди.

— Скъпи Марсел, започнах да остарявам — засмя се господин Харди и погледна към дьо Бресак. — С всеки изминал ден усещам нуждата да си бъда вкъщи… Тъгувам, когато напускам обичайния си живот и проклинам онзи, който ме принуждава да изляза извън това щастливо и малко земно ъгълче.

— Когато си помисля, скъпи приятелю — отговори дьо Бресак като незабележимо се изчерви, — че предприе това пътуване само заради мен!

— Скъпи Марсел, а не ме ли придружи в едно пътуване, което ако не беше ти, щеше да ми е толкова досадно, колкото бе приятно за теб.

— Има разлика, приятелю! Аз имах дълг пред теб, който не знам дали ще мога да изплатя, както е редно.

— Недей така, Марсел… Между нас няма мое и твое. Щом става дума за искрено приятелство, на човек еднакво е приятно и да дава, и да получава.

— Какво благородно сърце!

— По-добре кажи — щастливо сърце. Още по-щастливо от последната любов…

— Господи! Кой друг, ако не ти, приятелю, ще заслужи щастието си на този свят?

— А на кого го дължа? На приятелите, които ме подкрепиха, когато останах без подкрепата на майка си. Тя бе единствената ми сила… Тогава почувствувах — признавам си — слабост, не бях способен да преодолея подобно нещастие.

— Ти ли, който си толкова твърд и имаш решителен характер, за да вършиш добрини? Ти ли говориш това, след като съм виждал с каква смелост се бориш, за да възтържествува всяка честна и справедлива идея?

— Така е, но колкото повече остарявам, толкова повече грозните и нечестните неща ме изпълват с отвращение. Чувствувам се слаб, за да се боря с тях.

— Но ако потрябва, скъпи приятелю, ще намериш сили!

— Скъпи Марсел, често съм ти казвал, че моята сила е в майка ми. Когато отивах при нея със сърце, разкъсано от долна неблагодарност или възнегодувал от нечестна хитрина, щом тя уловеше ръцете ми и кажеше нежно „неблагодарните и лукавите, синко, трябва да страдат. Нека оплакваме злото и да мислим за доброто“… тогава, приятелю, сърцето ми се отпускаше от майчините думи. Всеки ден тя ми даваше сила, за да продължа жестоката борба. За щастие, когато загубих майка си, Господ ми помогна да намеря приятел, без когото, признавам, щях да бъда безсилен, защото, повярвай Марсел, в твоето приятелство намирам сила и опора.

— Не говори така за мен, приятелю — отвърна дьо Бресак, опитвайки се да скрие притеснението си. — Нека говорим за една друга любов, която е почти толкова приятна и нежна, колкото е и майчината.

— Разбирам те… — продължи господин Харди. — Не скрих нищо от теб, когато поисках приятелския ти съвет… Наистина е така… Струва ми се, че с всеки изминал ден, любовта ми към тази жена се увеличава. Тя е единствената, която съм обичал страстно, единствената, която ще обичам винаги… Освен това, трябва да ти кажа всичко… Майка ми, която не знаеше, че обичам толкова много Маргарит, толкова често я хвалеше пред мен, че това ме кара да смятам тази любов за свещена…

— Има странна прилика между твоя характер, приятелю и характера на госпожа дьо Ноази… Нейната любов към майка й…

— Да, Марсел, измъчвала ме е любовта на Маргарит към майка й. Тя често ми е казвала: „Всичко пожертвувах за теб, но теб ще пожертвувам за майка си…“

— Но ти си ми казвал, приятелю, че майка й отдавна се е отказала от мисълта да се върне в Америка, където е господин дьо Ноази. Той, по всичко личи, ще остане там завинаги. Благодарение на предаността на тази превъзходна жена, която е възпитала Маргарит, вашата любов ще остане дълбока тайна, която никой не ще успее да смути…

— Никой! Никой! — възкликна господин Харди. — И почти съм сигурен, че ще трае вечно…

— Какво искаш да кажеш, приятелю?

— Не знам дали да ти кажа…

— Някога нещо издал ли съм?

— Как можеш да помислиш подобно нещо, Марсел? — каза господин Харди с приятелски упрек. — Не искам да крия от теб, но не обичам да разказвам за несполуките си, както и за моето щастие, докато то не бъде пълно… Засега липсва само едно нещо за изпълнението на прекрасния план…

В това време в стаята влезе слуга и каза на господин Харди:

— Господарю, един възрастен човек желае да разговаря с вас по спешна работа.

— Един момент! — отговори нетърпеливо Харди. — Ще позволиш ли, приятелю. — След този въпрос господин дьо Бресак понечи да отиде в съседната стая, но господин Харди го спря с усмивка: — Не, не! Остани. Присъствието ти ще ускори разговора с този човек.

— Но ако става дума за нещо важно?

— Както ти е известно, аз върша нещата си явно… — След това той се обърна към слугата и нареди: — Нека господинът влезе.

— Кочияшът пита може ли да си отиде? — каза слугата.

— Не, защото трябва да закара господин дьо Бресак в Париж. Нека чака.

Слугата излезе и след малко се върна с Родин, когото дьо Бресак не познаваше, понеже споразумението за предателството, което трябваше да извърши, бе станало чрез посредник.

— Кой е господин Харди? — попита Родин след като учтиво поздрави двамата приятели, вглеждайки се ту в единия, ту в другия.

— Аз съм, господине, какво обичате? — отвърна фабрикантът, който, съдейки по външността на този смирен и бедно облечен старец помисли, че той ще проси милостиня.

— Вие сте господин Франсоа Харди? — попита повторно Родин, сякаш искаше да се увери, че това е човекът, когото търси.

— Вече ви казах, господине, че съм аз…

— Трябва да ви съобщя нещо лично — рече Родин.

— Говорете спокойно, негова милост е мой приятел — отвърна господин Харди и посочи дьо Бресак.

— Но аз исках насаме — настоя Родин.

Дьо Бресак се канеше да излезе, когато господин Харди му смигна да остане. За да не се обиди Родин от присъствието на трето лице ако бе дошъл за милостиня, попита:

— Позволете да ви попитам. Заради мен или заради себе си желаете разговорът да бъде насаме?

— Заради вас, господине — отговори Родин.

— Щом е така, можете спокойно да говорите… — зачуди се господин Харди. — Не крия нищо от негова милост.

Родин помълча известно време, после се обърна към господин Харди и му каза:

— Знам, господине, че сте достоен за похвалите, с които ви обсипват и затова сте заслужили да ви обича всеки честен човек… Като честен човек, аз дойдох да ви направя една услуга.

— И каква е тя, господине?

— Дойдох да ви разкрия едно нечестно приятелство, на което вие сте жертва.

— Струва ми се, че се лъжете.

— Имам доказателства за онова, което говоря.

— Какви са доказателствата?

— Писмени доказателства за това предателство, което открих. Те са в мен — каза Родин. — Човекът, когото сте мислил за ваш приятел, недостойно ви е лъгал, господине.

— Как се нарича този човек?

— Марсел дьо Бресак — каза Родин.

Като чу тези думи дьо Бресак се разтрепери, побледня и застина като ударен от гръм. След това трудно успя да промърмори с променен глас:

— Господине…

Господин Харди, без да погледне приятеля си, и без да забележи неговото смущение, го хвана за ръката и бързо каза:

— Замълчи, приятелю.

След това раздразнено погледна Родин и му каза презрително:

— Така ли? Значи обвинявате господин дьо Бресак?

— Да — отвърна Родин категорично.

— Познавате ли го?

— Никога не съм го виждал.

— А в какво го обвинявате? И как смеете да казвате, че ме е предал?

— Господине — започна Родин като се преструваше, че едва сдържа вълнението си, — когато честният човек вижда, че някой злодей се готви да убие друг честен човек, той трябва ли да извика, за да заловят убиеца или не?

— Да, господине, но не разбирам каква връзка има…

— Според мен, господине, някои предателства са не по-малко престъпни от едно убийство. И аз дойдох, за да застана между убиеца и жертвата…

— Убиец? Жертва! — изрече господин Харди, учуден още повече.

— Надявам се, че познавате почерка на дьо Бресак?

— Да, познавам го.

— Щом е така, прочетете ето това… — И Родин извади от пазвата си едно писмо и го подаде на господин Харди.

Чак сега фабрикантът погледна към дьо Бресак и отстъпи, уплашен от смъртната бледност на този човек, който вцепенен от срам не можеше да намери думи за свое оправдание, защото макар и да бе наистина предател, все още не бе усвоил нахалната безочливост на предателите.

— Марсел! — извика ужасен Харди и съкрушен от този ненадеен удар. — Марсел! Защо си толкова блед? Защо не отговаряш?

— Марсел?… Вие сте господин дьо Бресак? — престори се на изненадан Родин. — Ако знаех, господине…

— Чу ли какво каза този господин, Марсел? — извика отново господин Харди. — Той твърди, че си ме предавал… — И той хвана дьо Бресак за ръката. Ръката му беше студена като лед — О, Господи! — отдръпна се с отвращение господин Харди. — Нищо не отговаря…

— Щом се намирам пред господин дьо Бресак — започна Родин — принуден съм да го попитам, ще отрече ли, че е изпращал много писма на улица „Milieu des Ursius“ в Париж, на името на господин Родин?

Дьо Бресак не отговори, а господин Харди, който все още не можеше да повярва на онова, което чу и което виждаше, нетърпеливо разтвори писмото и се зачете, като от време на време издаваше възклицания, показващи болката и смайването му. За да се убеди в предателството на дьо Бресак не бе необходимо да чете цялото писмо. Той се залюля от страшното разкритие, самообладанието за миг го напусна, зави му се свят още с първия поглед, който хвърли към тази бездна от безчестие. Писмото изпадна от ръката му. Но бързо яд и презрение заместиха отпадналостта и той, пребледнял и страшен, се втурна към дьо Бресак.

— Нещастнико! — извика той заканително. Готвеше се да го удари, но се спря и каза съвършено спокойно: — Не… Ако го ударя, ще изцапам ръката си. — След това се обърна към Родин, който бе пристъпил, за да застане между тях, и добави: — Няма да ударя плесница на предателя, но съм длъжен да стисна вашата справедлива ръка, защото вие имахте мъжеството да разкриете един предател…

— Господине! — извика дьо Бресак, дълбоко засрамен. — Готов съм да изпълня…

Но той не успя да довърши. Зад вратата се чу шум и в стаята се появи възрастна жена, която слугата не искаше да пусне вътре, докато тя продължаваше да повтаря:

— Казах ви, че веднага трябва да говоря с господаря ви…

Като чу този глас и като видя бледата, изнемощяла и отчаяна жена, господин Харди забрави и дьо Бресак, и Родин, и предателството, отстъпи назад и извика:

— Госпожа Дюпарк? Вие, тук! Какво се е случило?

— Голямо нещастие, господине…

— Маргарит! — простена господин Харди.

— Тя… замина…, господине…

— Замина! — изрече смаян Харди, сякаш мълния бе влязла в стаята. — Маргарит замина! — повтори той.

— Всичко се разкри. Преди три дни майка й я отведе — каза жената с отслабнал глас.

— Маргарит да замине?… Не е вярно… Лъжеш ме! — извика господин Харди.

И без да слуша нищо повече, объркан и уплашен, той напусна бързо къщата си, метна се в каретата, която още бе впрегната и чакаше дьо Бресак, и заповяда на кочияша:

— Карай бързо към Париж!

През това време, докато каретата препускаше по пътя към Париж, силният вятър донесе далечния шум от военната песен на Вълците, който бързо вървяха към фабриката.

V глава
Нападението

Когато господин Харди напусна фабриката, Родин, който не очакваше това внезапно тръгване, отиде бавно до каручката си, но изведнъж спря и потръпна от радост, когато видя наблизо маршал Симон и баща му, запътени към общежитието. Едно случайно обстоятелство бе забавило разговора им.

— Прекрасно! — каза Родин. — Работата се развива добре. Сега остава моят човек да е открил и убедил малката Роз Помпон.

Точно в това време вятърът донесе до слуха му приближаващия звук на песента на Вълците. След като послуша, Родин седна в каручката и каза:

— Добрият господин Жозюе Ван Даел от Ява дори не допуска, колко добре е вложил парите си при барон Трипо.

И каручката потегли покрай каменните кариери.

Разговорът между бащата и синът се забави, защото няколко работници, които трябваше да занесат в Париж отговор на другарите си, относно предложения на тайните общества, трябваше да поговорят с бащата на маршал Симон.

Старият работник, управител на фабриката, държеше две хубави стаи в края на едно от крилата на общежитието. Под прозорците се простираше градина, в която той обичаше да работи. Остъклената врата бе оставена отворена и през нея влизаха топлите мартенски слънчеви лъчи и осветяваха стаята, в която влязоха един работник и френският маршал. Маршалът улови баща си за ръцете и му каза:

— Много съм нещастен, татко!

Маршалът изрече тези думи с толкова натъжен глас, че старецът потръпна, а лицето на маршала се смръщи, придоби болезнен вид.

— Ти си нещастен! — възкликна изненадано дядо Симон и приближи до сина си.

— Ще ти разкажа всичко, татко… — отвърна маршалът — защото имам нужда от твоите съвети, те винаги са били верни.

— Ако трябва да сме справедливи, ти нямаш нужда от чужди съвети.

— Така е, татко, но сега само ти можеш да ме избавиш от една неизвестност, която ме измъчва.

— Разкажи ми.

— От няколко дни забелязвам, че моите дъщери са потиснати и замислени. Когато се видяхме за пръв път, те бяха като полудели от радост и щастие, но всичко внезапно се промени. С всеки изминал ден те стават все по-тъжни, дори вчера видях в очите им сълзи. Прегърнах ги и помолих да ми кажат какво ги измъчва, но те не отговориха, само ме прегърнаха и се заляха от плач.

— Странно… Каква ли е причината за тази промяна?

— Понякога се страхувам да не би да съм издал мъката си по майка им и те да страдат като си мислят, че не могат само двете да ме направят щастлив. В същото време те не само дават вид, че разбират мъката ми, но дори я споделят… Вчера дори Бланш каза: „Колко повече щяхме да сме щастливи, ако и майка ни беше с нас!…“

— Те споделят мъката ти…, а и не могат да те винят за нея… Едва ли това е причината за състоянието им.

— И аз мисля така. Но каква е тогава причината! Напразно си блъсках главата, за да проумея… Понякога стигам дотам, че започвам да мисля: зъл дух се е вмъкнал между мен и децата ми… Знам, че е глупаво, но какво да правя? Когато липсват сериозни основания, се появяват най-невероятни предположения.

— Кой може да иска да застане между теб и дъщерите ти?

— Сигурен съм, че няма кой.

— Тогава не бързай… — каза бащински старият работник — и бъди търпелив. Наблюдавай тези нещастни млади сърца внимателно. Знам, че можеш това и съм сигурен, че ще откриеш някаква незначителна тяхна тайна.

— Така е — отвърна маршалът, — но за да открия тайната, аз трябва за известно време да се отдалеча от тях…

— Защо? — изненада се старецът от мрачния поглед на сина си. — Нима не си се установил завинаги при тях?

— Най-напред, татко, трябва да научиш всички задължения, които ме задържат тук, а след това ще ти кажа останалите, които могат да ме отделят от теб, от дъщерите ми и от другото ми дете…

— Какво друго дете?

— Синът на моя стар приятел, индийският принц…

— Джалма? Какво става с него?

— Той ме плаши, татко…

Изведнъж се чу страшен вой, който вятърът донесе вече от близо, и това накара маршала да прекъсне разказа си и да попита баща си:

— Какво е това?

След като се заслуша във виковете, които започнаха да отслабват, вероятно отнесени от вятъра, старецът отговори:

— Пияни каменоделци, които търчат по полето и пеят.

— Струва ми се, че са крясъци на голяма тълпа — каза Симон.

Двамата продължиха да се ослушват, но шумът беше изчезнал.

— Какво разказваше? — продължи старият работник. — Младият индиец те плаши? Защо?

— Както съм ти казвал вече, заради лудото му влечение към госпожица Кардовил, към Адриана.

— И ти се страхуваш от това? — зачуди се старецът. — Джалма е едва на осемнадесет години, а на тази възраст новата любов бързо забравя старата.

— Ако ставаше дума за обикновена любов, мога да разбера, татко… Но, както ти е известно, госпожица Кардовил, освен красотата си, притежава и най-великодушния характер. В резултат на някои, за съжаление, нещастни обстоятелства, Джалма е имал възможността да оцени рядко срещаното достойнство на тази душа…

— Да… Работата явно е много по-важна, отколкото съм си мислил.

— Не можеш да си представиш какво е сторила тази страст с това буйно момче. Често след болезненото му отпадане, внезапно го обхваща дива лудост. Вчера го заварих с кървясали очи, сгърчен от ярост. Отдал се на своята лудост, той разкъсваше с ятагана си една възглавница и крещеше запъхтян: „А! Кръв!… Проливам кръвта му!…“ Попитах го: „Нещастнико, каква е тази лудост?“, а той ми отговори задавено и с трескав поглед: „Убивам човека“. Така нарича съперника си, когото мисли, че убива…

— Наистина е ужасно… — каза старецът. — Опасна е подобна страст в подобна душа…

— В друг случай всичко това се пренася върху госпожица Кардовил, а следващия път — срещу самия него. Бях принуден да махна оръжието около него, тъй като един негов близък, с когото е пристигнал от Ява ми каза, че понякога на принца му хрумвала мисълта да се самоубие.

— Бедният младеж!

— И той, и дъщерите ми се нуждаят от моите грижи — каза маршал Симон, — а точно в този момент аз трябва да ги напусна.

— Да ги напуснеш?!

— Да. За да изпълня един дълг, който е, може би, по-свещен от онзи, който налага приятелството и семейството — отвърна маршалът тържествено и продължи след кратко мълчание: — Татко, кой ме направи това, което съм днес? Кой ми даде титлата дук? Кой ми даде маршалския жезъл?

— Наполеон…

— Аз знам, че за теб като краен републиканец, той е изгубил цялото си обаяние още в мига, в който стана първия гражданин републиканец, император.

— Проклинам неговата слабост — каза шеговито дядо Симон. — Полубогът стана човек.

— Но за мен, татко, за мен, войникът, който винаги е бил до него, винаги пред очите му… Когото е издигнал от низшите чинове в армията до първия… Той ме обсипа с благодеяния и с любов и за мен той винаги е бил нещо повече от герой… Той ми беше приятел, аз го обожавах. Изпратиха го на заточение… Поисках да замина с него, но не ми позволиха тази милостиня. Тогава започнах да правя заговори… Извадих сабята си срещу онези, които отнеха короната от сина му, корона, която Франция му бе дала…

— Правилно си постъпвал, според положението, което си заемал… Не споделям възторга ти, но разбирам твоята признателност. Знаеш, че одобрих всичко, което направи…

— А онова дете, в чието име правех заговорите преди седемнадесет години, сега вече може да държи сабята на баща си…

— Наполеон Втори! — извика старецът като се втренчи в сина си със свито сърце. — Римският цар?!

— Цар… Той вече не е цар… Наполеон? Не, той вече не се нарича така. Дали са му някакво австрийско име… Защото другото име ги плаши! Всичко ги плаши! И знаеш ли какво правят със сина на императора? — попита мъчително маршала. — Измъчват го… Постепенно и бавно го убиват…

— Кой ти каза това?

— Един човек, който знае, ми каза истината… Синът на императора се бори с всички сили срещу преждевременната смърт, с очи, обърнати към Франция. Той чака… А никой не отива… От всички, които бяха нищожни и които баща му въздигна, никой не се интересува от него…

— Но ти… Ти мислиш за него…

— Да, но трябва да знам всичко… Не знаех всичко…, за съдбата на това дете, пред което също съм дал клетва… Един ден, ако си спомняш, разказвал съм ти, императорът, който бе горд и нежен баща, ми показа сина си в люлката и ми каза: „Стари ми приятелю, за сина ми ти ще бъдеш онова, което си бил за мен. Защото, който ни обича, той обича и Франция“.

— Да, спомням си, често си ми казвал това…

— Как да постъпя, след като научих за мъките му, след като получих и доказателства… След като видях писмо от едно високопоставено лице от Виенския двор, което дава възможности на човек, верен на императора, да се свърже с римския цар, а може би и да го спаси…

— А след това? — попита старецът. — Какво ще стане когато бъде освободен Наполеон II?

— След това! — възкликна маршалът и продължи бавно: — Как ти се струва, татко, Франция хладнокръвно ли гледа на униженията, които изтърпява? Вярваш ли, че императорът е забравен? Не, не! Особено в тези дни, неговото име се произнася тихичко. А какво би станало, ако на границата се появи това славно име, възкръснало в образа на сина му? Мислиш ли, че сърцето на Франция няма да се развълнува?

— Но това е заговор против сегашното правителство под знамето на Наполеон… — каза работникът. — Това е много сериозно.

— Нали ти казах, че съм нещастен, татко… — възкликна маршалът. — Не само че се питам имам ли право да изоставя децата си и теб, за да предприема такова рисковано действие. Но се питам още дали не съм задължен на сегашното правителство, което като призна титлата и чина ми, макар че не ми отстъпи нищо, поне беше справедливо… Какво да правя? Да изоставя онези, които обичам или да остана безразличен към мъките на императорския син… Императора, на когото дължа всичко и пред когото се заклех да бъда верен не само на него, но и на сина му? Трябва ли да изпусна този, може би, единствен шанс да го спася? Или трябва да организирам заговор? Дали не преувеличавам задълженията си към императора? Помогни ми да реша… През една безсънна нощ се опитвах да си отговоря, какво е най-честното поведение в такава ситуация, но за съжаление… Само ти можеш да ми помогнеш да взема решение.

Старецът помълча и тъкмо щеше да започне да говори, когато някой премина тичешком през малката градинка, отвори вратата и влезе в стаята, в която се намираха маршал Симон и баща му. Това бе Оливие, който бе успял да избяга от кръчмата, в която се бяха събрали Вълците.

— Господин Симон!… Господин Симон! — извика той запъхтяно — Ето ги… Идват… Ще нападнат фабриката.

— Кой ще нападне фабриката? — извика старецът и подскочи.

— Вълците и няколко други каменоделци, заедно с нехранимайковците от околността. Чувате ли ги как крещят „Смърт на Солидарните“?

Виковете и крясъците се чуваха вече отблизо.

— Това са виковете, които чух преди малко — каза маршалът.

— Трябва да са повече от двеста човека — каза Оливие. — Въоръжени са с камъни и тояги, а за нещастие повечето от работниците на фабриката сега са в Париж. Останали сме около четиридесет души. Жените и децата вече започнаха да се крият и да пищят от страх. Чувате ли ги?

Таванът вече ехтеше от тропота на тичащите жени и деца.

— Сериозно ли ще е това нападение — попита маршалът.

— Много — отвърна старецът. — Няма нищо по-страшно от сблъсъка между работниците. Освен това, някои отдавна подстрекават жителите на околността срещу фабриката.

— Щом сте толкова малко — каза маршалът — трябва най-напред да залостите всички врати, а след това…

Той не можа да довърши. Силни крясъци разтърсиха стъклата на прозореца и се чуха толкова наблизо, че маршалът, баща му и младият работник, изскочиха в малката градинка. От едната й страна се издигаше доста висока стена към полето.

Крясъците се повториха и заваля град от едри камъни. Те строшиха няколко от прозорците на първия етаж, прескочиха стената и започнаха да падат около маршала и баща му.

Един едър камък удари стареца по главата. Той залитна напред, облян в кръв и падна в прегръдките на маршал Симон. В същото време навън крясъците се усилваха: „Война и смърт на Солидарните“, викаше тълпата.

VI глава
Вълците и Солидарните

Страшно беше да се наблюдава това разпасано множество, чието враждебно нападение сложи край на живота на бащата на маршал Симон.

Едно от крилата на общежитието гледаше срещу нивите. Вълците започнаха нападението оттам. Бързането към фабриката, краткото спиране в две от кръчмите по пътя и нетърпението за близка битка още повече бяха възбудили кръвта на тези хора. След като хвърлиха първите камъни, те започнаха да търсят други по земята. Някои, за да могат по-лесно да вземат повече, бяха захапали тоягите в зъбите си, а други ги бяха подпрели на стената. Около главните подбудители от време на време се събираха купчини хора. Най-добре облечените бяха с ризи и каскети, а други бяха направо в дрипи. Ето какви хора се бяха присъединили — волю или неволю, към глутницата на Вълците. Няколко мръсни и дрипави жени, които винаги придружават подобни нещастници, с писъците си още повече разпалваха размътените умове. Една от тях — висока и беззъба, облечена в парцали, с червендалесто лице и пиянски поглед, беше наметнала стар черен шал, кръстосан пред гърдите и завързан на гърба й. Тя беше като побесняла. Бе засукала ръкави, с едната ръка размахваше тояга, а в другата държеше голям камък. Наричаха я Цибул.

— Искам да срещна жените от фабриката и да им пусна кръвчицата! — викаше тя с прегракнал глас.

Думите й бяха посрещнати с викове и ръкопляскания, което я разпали още повече.

Сред основните подбудители беше и един нисък, слаб и блед човек с лисиче лице и обла черна брада. На главата си носеше червено кепе, а под дългата му нова риза се виждаха панталони от хубаво сукно и хубави ботуши. Личеше си, че той не е от тълпата. Това беше човекът, който приписваше на работниците от фабриката най-обидните думи срещу жителите на околността. Той също крещеше, но не носеше нито тояга, нито камък.

Друг мъж, с кръгло и зачервено лице, който беше гръмогласен, попита ниския човек с лисичето лице:

— Няма ли да нападнеш тези безбожни кучета, които ще докарат холерата в страната, както каза проповедникът?

— Ще го направя по-добре от теб — усмихна се зловещо човекът с лисичето лице.

— Как ще го направиш? Може би с този камък?

— С този камък — ниският човек взе от земята един камък, но докато се навеждаше, изпод ризата му изпадна една торба.

— Внимавай! Ще си изгубиш торбата и дрипите. Хм, това не ми се струва никак тежко.

— Това са мостри от вълна — отговори човекът, вдигна бързо торбата и я пъхна под блузката си, след което добави: — Слушай, струва ми се, че каменоделецът говори.

Най-силно влияние над множеството имаше страховитият каменар. Исполинският му ръст се издигаше над всички и се виждаше главата му, забрадена с червена и окъсана кърпа, както и херкулесовските му плещи, покрити с червеникава козя кожа, които изпъкваха сред тълпата, нашарена тук-там от няколко женски шапки, приличащи на бели точки.

След като видяха накъде отива работата, малкото честни и заблудени работници, които бяха въвлечени в това начинание, уплашени от развитието на нещата по-нататък, се опитаха да напуснат тълпата, но беше късно. Притиснати и заобиколени, за да не ги помислят за страхливци или за да не се отнесат към тях зле, те решиха да изчакат по-удобен момент.

След дивашките крясъци, които придружаваха първото хвърляне на камъните, каменоделецът извика високо и настана тишина.

— Вълците нададоха вой! — каза той. — Трябва да изчакаме, за да видим как ще отвърнат Солидарните и как ще започнат сражението.

— Трябва да ги привлечем вън от фабриката и да се бием на неутрално място — обади се човекът с лисичето лице, който беше нещо като законодател и съветник на тълпата. — Иначе ще се изтълкува като нападение на жилищата.

— Какво ни интересува! — извика Цибул. — Дали ще е вън или вътре, аз ще се счепкам с жените от фабриката.

— Така е! — обадиха се и други, не по-малко отвратителни от Цибул жени. — Не трябва да оставяме всичко на мъжете!

— И ние искаме своя дял!

— Жените от фабриката говорят, че всички жени от околността са пияници, че са развратници! — извика ниското човече с лисичето лице.

— Ще им платим за това.

— Нали в общежитието стават певици — изкрещя Цибул. — Ще ги научим една песен: помощ, убиват ме…

Тази груба шега бе посрещната с крясъци, свирки и тропот, които могъщият глас на каменоделеца успя да надделее:

— Тишина!

— Тишина! Тихо! Слушайте каменоделеца!

— Ако Солидарните са толкова страхливи, че не се покажат и след второто хвърляне на камъните, вратата е там. Ще я разбием и ще отидем да ги натикаме в дупките им.

— По-добре ще е ако ги привлечем навън и нито един да не остане във фабриката — повтори отново ниският човек с лисичето лице, като че ли имаше нещо наум.

— Битката става там, където е възможно! — каза каменарят. — Важното е да се срещнем… Навсякъде е добре — на покрива ли, на стената ли, нали така, Вълци?

— Да! — извика тълпата, разпалена от тези думи. — Ако те не се появят, ще влезем ние!

— Нечестивците дори нямат църква! — каза високо проповедникът и ги прокле.

— Защо те ще живеят в дворец, а ние в колиби?

— Работниците на Харди приказват, че за вас и колибите са достатъчни! — извика ниският човек с лисичето лице.

— Щом е така, нека изпотрошим всичко!

— Ще изкараме жените да ни попеят — извика Цибул.

— Внимание, Вълци! — извика каменоделецът. — Ще хвърлим още веднъж камъни и ако Солидарните не излязат, ще изкъртим вратата.

Предложението бе прието с разпалени крясъци, които той трябваше да надвика:

— Вълци, слушайте! Вземете камък в ръката си… И всички заедно, готови ли сте? Хвърляйте!

За втори път камъните полетяха към общежитието. Някои от тях счупиха отделни прозорци. Към звъна от счупените стъкла се прибавиха крясъците на тълпата. Виковете станаха нетърпими, когато нападателите съзряха жени, които тичаха уплашено. Някои прегръщаха децата си, други поглеждаха към небето със скръстени ръце и молеха за помощ, а най-смелите надничаха през прозорците и правеха опити да дръпнат капаците.

— А-а! — извика Цибул. — Мравките се размърдаха. — Тя се наведе и взе в ръката си камък. — Трябва да им помогнем ето с какво! — В същия момент тя хвърли камъка така опитно, все едно че беше мъж и уцели една жена, която надничаше през прозореца, опитвайки се да затвори капака.

— Уцелих я! — извика Цибул.

— Да живее Цибул! — извика тълпата.

— Солидарните, излезте, де!

— Те не искат да излязат — извика каменарят — затова ние трябва да ги изведем!

— Да изкъртим вратата!

— Напред!

И тълпата, водена от каменоделеца и близо стоящата до него Цибул, тръгна към вратата. Земята тътнеше под стъпките им, а те бяха престанали да крещят и това бе по-зловещо от виковете. Вълците стигнаха бързо до вратата, която бе направена от здрави дъбови дъски.

В мига, в който каменоделецът вдигна огромния чук, за да го стовари върху вратата, тя се отвори. Най-решителните се втурнаха, за да влязат, но каменарят разпери ръце и отстъпи назад, като така повлече и тълпата, която се струпа около него.

През полуоткрехнатата врата се виждаха не много работници, но затова пък решени на всичко. Те набързо се бяха въоръжили — кой с тояга, кой с железен прът, кой с вила. Агрикол стоеше най-отпред, стискайки в ръце тежкия си ковашки чук. Младият работник бе съвсем бледен. По блясъка в очите и по разгорещеното му лице, се виждаше, че в жилите му тече бащината кръв, но въпреки всичко той успя да се овладее и да каже на каменаря:

— Какво искате?

— Битка! — отвърна другият гръмко.

— Битка! Битка! — повтори множеството.

— Замълчете… мои Вълци…! — изрече каменоделецът като се обърна и простря ръка към тълпата. После погледна Агрикол и му каза: — Вълците пристигнаха, за да се бият.

— Срещу кого?

— Срещу Солидарните.

— Тук се намират работници — отвърна Агрикол — мирни работници. Затова вървете си по пътя…

— Щом е така, тогава Вълците ще изядат мирните работници!

— Никого няма да изядат — отвърна Агрикол. — Вълците могат да изплашат само малките деца.

— Така ли мислиш? — попита каменарят подигравателно. Повдигна каменарския си чук, сложи го под носа на Агрикол и попита: — Това, според теб, играчка ли е?

— Това ли? — отвърна Агрикол и с чука си блъсна чука на каменоделеца.

— Аха! Желязо срещу желязо! Това ми харесва! — каза той.

— Не е важно какво ти харесва — едва успяваше да се сдържи Агрикол. — Вие счупихте прозорците на къщата ни, изплашихте жените, наранихте смъртоносно най-възрастния работник във фабриката… Струва ми се, че това е достатъчно!

— Не, не е! Защото Вълците са гладни! — отговори каменоделецът. — Вие трябва да излезете оттук, страхливци такива! И да дойдете на полето, за да се сражаваме.

— Така е! Излезте, де! — извика тълпата, която крещеше, размахваше тоягите и все повече се трупаше на малкото пространство пред портата.

— Ние не искаме да се бием — каза Агрикол — нито ще излезем навън. Но ако вие имате неблагоразумието да прекрачите това място. — И Агрикол хвърли шапката си на земята — ще отговаряте за онова, което ще се случи.

— Където и да е, ще се бием!

— Вълците искат да изядат Солидарните! — извика каменоделецът. — Внимавай, нападам те! — И вдигна чука си срещу Агрикол.

Тогава Агрикол се дръпна, предпази се от удара и със своя чук удари каменаря в гърдите, който залитна, изправи се на краката си яростно се хвърли върху Агрикол, крещейки:

— Идвайте, Вълци!

VII глава
Завръщането

Битката между Агрикол и каменоделецът стана разпалена и неудържима. Нападателите се впуснаха към вратата яростно. След като, тъпчейки останалите, те не успяха, все пак се добраха до едно място, промъкнаха се през него и поставиха работниците от фабриката между два огъня. Някои се противопоставяха геройски. Други, след като видяха как Цибул, последвана от такива като нея, се изкачва в общежитието, в което се бяха скрили жените и децата, се втурнаха след тях. Въпреки съпротивата, Цибул, заедно с жени и мъже, подобни на нея, се втурнаха към стаите, за да ги опустошат или да строшат обзавеждането.

След малко изкъртиха една врата, макар и трудно. Цибул се втурна в стаята разчорлена и изпотена. Едно красиво момиче — това бе Анжел — коленичи на пода и молейки се извика:

— Не докосвайте майка ми!

— Най-напред ще се справя с теб, а след това с майка ти! — извика Цибул и протегна нокти към лицето й, докато каменарите трошаха с чуковете си огледалото и стенния часовник, а приятелите им прибираха каквото попадне пред очите им.

Анжел пищеше и по всички възможни начини се опитваше да не допусне Цибул в стаята, където бе майка й, която, надничайки през прозореца, викаше Агрикол да им помогне.

Ковачът отново се бе счепкал с каменоделеца, чуковете вече не им трябваха, те бяха застанали гърди срещу гърди, преплетени един в друг като змии, като се опитваха да се победят. Наведен, Агрикол, бе хванал с дясната си ръка левия крак на каменоделеца, но силата му бе толкова голяма, че водачът на Вълците, макар и на един крак, бе непоклатим. Със свободната си ръка (другата Агрикол бе хванал като в менгеме), той се опитваше да разбие зъбите на ковача.

— Вълкът ще разбие зъбите на Солидарния и всеядния така, че той да не може нищо повече да яде! — каза той.

— Ти не си истински Вълк — каза ковачът. — Истинските са мъжествени и не са съгласни да се бият един срещу десет!

— Истински или не, но ще ти строша зъбите!

— Аз пък краката ти!

И като изрече това, ковачът удари каменаря по крака така силно, че последния изрева от болка, проточи глава като звяр и ухапа Агрикол по врата. От болката Агрикол изтърва крака на каменаря, който използува случая и се хвърли върху противника си. В същото време майката на Анжел, надвесена на прозореца на общежитието, викаше сърцераздирателно:

— Помощ, господин Агрикол! Убиват дъщеря ми!

— Пусни ме… — каза запъхтян Агрикол. — Давам ти честната си дума да се бием утре, когато пожелаеш.

— Обичам храната, когато е гореща! — отвърна каменоделецът, след което стисна гърлото на ковача и се помъчи да постави и коляно върху гърдите му.

— Помощ! — изпищя отново майката на Анжел. — Убиват дъщеря ми.

— Милост!… Прося милост!… Пусни ме да отида — изрече Агрикол като правеше усилия да се измъкне.

— Гладен съм! — отговори каменарят.

Агрикол, ужасен от опасността, която грозеше Анжел, правеше опити да се спаси, когато каменоделецът усети как в крака му се забиват остри шишове и почувствува удари по главата си. Той изпусна противника си и започна да се брани от ударите.

— Ти ме спаси, татко… — каза ковачът като се изправи — Дано не е много късно за Анжел…

— Тичай! И не се грижи за мен — отвърна Дагоберт.

Агрикол напусна общежитието.

Дагоберт, придружен от Сърдитко, бе дошъл, както вече казахме, за да докара дъщерите на маршал Симон при дядо им. Когато пристигна в разгара на сражението, войникът взе със себе си няколко работници, за да защитава стаята, в която се намираше бащата на маршала. Точно оттук войникът видя опасността, в която бе изпаднал Агрикол.

След малко Агрикол с няколко скока успя да се промъкне в общежитието, поваляйки охраната на входа, и се втурна към коридора, където бе стаята на Анжел.

Докато той се стремеше към нея, клетото момиче се отбраняваше от спусналата се да й издере лицето, Цибул.

Агрикол се хвърли върху ужасната жена, дръпна я за жълтеникавата коса, събори я на пода и я удари с тока на ботуша си.

Цибул се изправи моментално. В този момент се появиха доста работници и докато ковачът се грижеше за Анжел, Цибул и приятелите й бяха пропъдени от тази част на къщата.

След първия пристъп, както бе казал и Агрикол, Вълците, които бяха честни работници, макар и малко на брой, увлечени заради битката от нехранимайковците, след като видяха безчинствата им, на които неволно бяха станали свидетели и съучастници, застанаха на страната на Солидарните.

— Няма нито Вълци, нито Солидарни! — обърна се към Оливие един от най-яростните Вълци. — Вече има само честни работници, които трябва да се обединят, срещу разбойниците…

— Така е… — обади се друг. — Строшиха прозорците против волята ни…

— Каменоделецът е виновен за всичко — подвикна някой. — Истинските Вълци се отказват от него и той ще отговаря за делата си.

— Всеки ден се спречкваме, но и се уважаваме.[1]

Отдръпването на малка част от нападателите, увлече работниците от фабриката, така че Вълци и Солидарни, макар и по-малко на брой от онези, които останаха в общежитието, се обединиха срещу безделниците, които се бяха присъединили и бяха се приготвили да извършат и други престъпления.

Тълпата, подтиквана от ниското човече с лисичето лице, което бе таен пратеник на барон Трипо, нахлу във фабриката на господин Харди и започна да опустошава всичко пред себе си. Тези хора без всякаква милост строшиха много машини, стъпкаха полуготова продукция и за късо време фабриката, която служеше за ред, организация и дисциплина в работата, се превърна в развалина. От прозорците се изхвърляше всичко с ведър кикот. След това, пак подтиквани от ниския човек с лисичето лице, книжката на господин Харди, търговските му документи, бяха скъсани от тълпата, която танцуваше крещейки.

А във времето на този шум и крясъци, в стаята на бащата на маршал Симон, можеше да се види друга картина.

Старият работник лежеше с превързана глава. Лицето му бе пребледняло, очите премрежени и дишаше тежко. Маршал Симон се бе навел над баща си и се опитваше да долови най-дребния знак за съживяване. Роз и Бланш, които бе довел Дагоберт, стояха на колене пред леглото със скръстени ръце и насълзени очи. Малко встрани, въпреки започналия да настъпва здрач, можеше да се забележи и фигурата на Дагоберт. Той бе скръстил ръце пред гърдите си, върху лицето му бе изписана мъка. В стаята цареше дълбоко мълчание, което се прекъсваше от време на време от задавения рев на Роз и Бланш или от тежкото дишане на дядо Симон. Очите на маршала бяха сухи и той отместваше поглед от баща си само когато трябваше да попита нещо доктора.

Понякога стават странни съвпадения… Докторът бе господин Баление. Болницата му бе близо до фабриката на господин Харди, освен това се ползуваше с добро име в околността, затова потърсиха помощ най-напред от него.

Докторът ненадейно настръхна, което накара маршал Симон, който не сваляше поглед от него, да попита:

— Има ли надежда?

— Нищожна, господин дук. Пулсът едва се появи…

— Спаси се! — каза маршалът.

— Не залагайте на напразни надежди, господине — отговори докторът сериозно. — Пулсът се съживи от силните лекарства, които му дадох. Но не мога да кажа какъв ще е краят.

— Татко! Татко! Чуваш ли ме? — извика маршалът когато видя, че старецът размърда глава и клепачите му трепнаха. След малко той отвори очи. — Ти си жив, татко! Позна ли ме? — извика радостно маршалът.

— Тук ли си, Пиер… — каза тихо старецът. — Подай си ръката…

— Ето, татко! — каза радостно маршалът и стисна дланта на баща си. След това, воден от внезапен подтик, се наведе и започна да целува ръцете, лицето и косата на баща си. — Жив е! Господи! Жив е, отърва се!

В същото време крясъците от сблъсъка между Вълците и Солидарните, който се поднови, достигна до слуха на умиращия.

— Този шум… Какъв е този шум — попита той. — Бият ли се?

— Струва ми се, че вече не — опита се да го успокои маршалът.

— Пиер… — каза старецът със слаб глас. — Няма да живея дълго…

— Татко!

— Остави ме да ти кажа… Стига да успея да ти кажа всичко.

— Господине — обърна се Баление към стария работник. — може Господ да направи някакво чудо с вас… Покажете се признателен, повикайте свещеник…

— Свещеник!… Благодаря, господине… Тук е синът ми… В неговите ръце ще предам… душата си… Душата си, която винаги е била честна и справедлива…

— Не, не! — извика маршалът. — Ти няма да умреш!

— Пиер — произнесе едва-едва старецът — преди малко… ти поиска от мен съвет… за една много важна работа… Струва ми се, че желанието да те науча как да постъпиш възвърна живота ми… Щях да бъда много нещастен да умра, ако знаех, че ще потеглиш по път недостоен… и за теб, и за мен… Затова ме послушай, синко… В последния си час баща ти не се лъже… Предстои ти да изпълниш важно задължение, ако искаш да постъпиш… като честен човек… И за да не нарушиш последната ми воля… трябва…, без да се колебаеш…

Гласът на стареца започна да отслабва още повече и след като изрече последните думи вече не можеше да му се разбира. Единствените думи, които успя да различи маршал Симон, бяха следните: „Наполеон II… Клетва… Безчестие… Сине мой…“.

След всичко това старият работник помръдна още няколко пъти устните си и с това всичко приключи.

Докато той умираше навън съвсем се бе мръкнало и внезапно проехтя писък:

— Пожар! Пожар…

Пожарът избухна в едно от крилата на фабриката, пълно със запалителни вещества, в което се бе вмъкнал ниският човек с лисичето лице. В същото време се чу звукът на барабани, които известяваха, че пристигат военни отделения.

Вече цял час огънят гори и унищожава фабриката. Нощта е студена, ясна. Духа силен северен вятър.

Един човек крачи през нивите бавно, висок хълм му пречи да види пожара. Този човек е господин Харди. Той се връщаше пеша през полето, надявайки се, че докато върви, вълнението му ще премине. Не бяха го излъгали. Неговата любовница, благородната жена при която можеше да намери убежище и утеха, бе напуснала Франция. Нямаше съмнение — Маргарит бе заминала за Америка и за наказание майка й бе пожелала да не напише нито един ред за сбогом на онзи, заради когото бе пожертвувала съпружеските си задължения. Маргарит я послуша.

— Ако нещо се случи и се наложи да избирам между теб и майка ми — беше му говорила много пъти, — няма да се колебая.

И тя наистина не се подвоуми.

Вече нямаше никаква надежда. Дори и да не го отделяше цял океан от Маргарит, той пак бе сигурен, че ще бъде отделен завинаги от нея, защото знаеше как сляпо се подчинява тя на майка си.

Ето как той загуби това сърце и последното убежище в живота си. Двата корена в живота му бяха изтръгнати в един ден.

Какво остава тогава на бедния, както го наричаше майка му! Каква утеха ще получи за последната си изгубена любов? И за приятелството, което умъртви в сърцето си?

Остава единствено онази част от света, направена по твой образ. Онова мирно, спокойно, малко и процъфтяващо селище, което, благодарение на теб и направено от теб, носи радост. Достойните работници, които ти направи щастливи, те…, те остават! Любовта и признателността им са велики и свещени. Те ще бъдат убежище и утеха сред бедите… Спокойствието, на което се радват те, ще облекчи бедната ти душа.

Скоро ще стигнеш върха на хълма и ще можеш да виждаш надалеч. Ще съзреш този рай за работниците, за които ти си бог, които те обожават и благославят.

Господин Харди достигна върха.

В същия момент пожарът, който за миг бе затихнал, избухна отново в общежитието. Появи се ярка светлина. Най-напред тя бе белезникава, след това стана червена…, после медна… Цветовете се сменяха, докато огряваха небосклона.

Господин Харди видя всичко това и застина на мястото си. Изведнъж нов пламък се взриви и проби мъглата от дим. Искрите му се спуснаха към небето, разпръснаха се из пространството и като че ли част от тях достигнаха и до нозете на господин Харди.

Силният северен вятър, който разпалваше езиците на пожара, разлюляни като вълни в морето, донесе до слуха на господин Харди и учестения звън на камбаната на запалената му фабрика.

[1] Бихме желали читателят да разбере, че не показахме нападателната роля на Вълците заради случката. Макар и да се опитаме да покажем някои от злоупотребите на съсловията, които ще изчезнат, както показват впечатленията от всеки изминал ден, не искаме да кажем, че Вълците са били по-враждебни от Солидарните. Вълците по принцип са много трудолюбиви, а положението им заслужава съчувствие. Не само защото през годината няколко месеца те са без работа, тъй като и естеството на работата им предполага през зимата те да не вършат нищо. Много работници-Вълци, за да се усъвършенствуват, вечерно време изучават геометрия, която им служи в дялането на камъните. Много от каменоделците, на последната изложба, представиха архитектурен пример, образец, изработен от гипс. ↑

XV част
Разкриването на Родин

I глава
Посредникът

Няколко дни след пожара във фабриката на господин Харди, в къщата, където Родин изостави наетите две стаи и където живееше Роз-Помпон, ползувайки без всякакво угризение на съвестта покъщнината и жилището на приятеля си Филемон, на улица „Клови“ ставаха следните събития.

Беше около обед. Сама в стаята на студента, който почти винаги отсъствуваше, Роз-Помпон обядваше край камината. Но колко странен бе нейният обяд и колко необичайно изглеждаше стаята.

Помещението бе доста голямо, с два прозореца без завеси, защото те гледаха към двора и наемателят нямаше причини да се бои от любопитни очи. Едната стена служеше за гардероб. Там на кука бе окачен красивият маскараден костюм на Роз-Помпон, а до него — моряшкият кител на Филемон и широките му панталони от сива аба, толкова изпоцапани и смешни, сякаш безстрашният моряк не ги бе събличал, докато извърши цяло околосветско пътешествие с кораба си. Крачолите на три четвърти мъжки панталони се подаваха под една пищна рокля на Роз-Помпон. На най-долната поличка на малка, прашна и занемарена библиотечка се мъдреха три ботуша (защо ли пък три?) и няколко празни бутилки. До тях се търкаляше човешки череп — остеологически, приятелски спомен, оставен на Филемон от негов приятел, студент по медицина. В духа на шегобийството, характерно за тези латински земи, между изключително белите му зъби бе пъхната почерняла калаена лула, а лъщящото му теме чезнеше под овехтяла, дрипава шапка, килната настрана и окичена с панделки и повехнали цветя. Когато се напиеше, Филемон дълго разглеждаше този череп и се отдаваше на дитирамбични монолози върху това философско сравнение на смъртта с бурните радости на живота. Три окачени на стената гипсови маски с раздути носове и подпухнали бради, разкриваха преходната страст на Филемон към точните френологически науки, от които той си бе направил строгото заключение, че когато дългът му стане твърде голям, трябва да се покори на злочестата си същност, която му налага кредиторите като жизнена необходимост. На камината стърчеше в цялото си величие непокътната огромна моряшка чаша. До нея имаше порцеланов чайник без чучур и черна дървена мастилница, чието устие бе покрито с лишей и мъх.

От време на време тишината в това жилище се нарушаваше от гукането на гълъбите, на които Роз-Помпон бе предоставила в пристъп на сърдечно гостоприемство кабинета на Филемон.

И понеже беше много зиморничава, Роз-Помпон седеше до самата камина, наслаждавайки се и на приятната топлина на един палав слънчев лъч, който я заливаше със златиста светлина. Това смешно малко създание бе облечено с доста странни дрехи, които въпреки всичко подчертаваха детинската хубост на нейните седемнадесет години, очарователното й личице и прекрасната й руса коса, която тя от ранни зори започваше старателно да реши и подрежда. Вместо рокля бе облякла дългата червена ленена риза от официалния моряшки костюм на Филемон. Под разтворената, подгъната яка се виждаше бельото, шията, гънката на заоблените й гърди и трапчинките на раменете й, чиято кожа бе толкова гладка и блестяща, сякаш ризата се отразяваше по нея в пурпурна сянка. Широките ръкави бяха запретнати и разголваха закръглените й ръце. Краката й също бяха открити, скръстени, обути в бели, изопнати чорапи и пристегнати в глезените с полуботушки. Черна копринена панделка пристягаше в кръста тънката й снага, достойна за възторга на някой съвременен Фидиас, и правеше вида й още по-сладострастен. Казахме, че в камината гореше странен огън. Отсъдете сами: безочливата разсипница нямаше дърва и икономично се отопляваше с дървения материал от ботушите на Филемон, който впрочем, гореше много добре.

Казахме също, че и обядът на Роз-Помпон беше необичаен. Да видим защо. Пред нея на малка масичка имаше леген, в който тя току-що бе наплискала хладното си лице с не по-малко студена вода. След това го изми и направи в него салата, полята с толкова много оцет, че човек се задавяше само от дъха му. Тя вземаше с два пръста зелените листенца и ги хрускаше с белите си, здрави зъби, които дори не изтръпваха от киселината. В една чаша си бе приготвила сироп от ягоди, разреден с вода, който разбъркваше с малка дървена лъжичка за горчица. Следващото й ястие се състоеше от десетина маслини, поставени в тъмна на цвят малка чинийка от двадесет и пет су. За десерт я чакаха няколко ореха, които се канеше да препече в една лопатка, нагрята върху огъня от ботушите на Филемон. Тази невероятна и несъвместима по вкусове храна едва ли беше достойна за нежно същество с името Роз, но представляваше едно от онези невероятни чудеса на издръжливост за човешкия организъм, които можеха да бъдат обяснени само със силата на младостта и здравето.

Роз-Помпон изяде салатата и тъкмо се канеше да лапне една маслина, когато на заключената врата тихичко се почука.

— Кой е? — попита момичето.

— Свой… Един белобрад дядо — отговори весел, гърлен глас. — Да не би да си се заключила?

— А, ти ли си, Нини-Мулен?

— Да, дъще. Отвори ми веднага, че бързам.

— Не мога да ти отворя. Не съм облечена подходящо.

— Както и да си облечена, пак ще си хубава.

— Върви да произнасяш набожните си слова и да проповядваш нравственост във вестника си, дърт апостоле! — каза Роз-Помпон и свали червената риза на Филемон.

— Я стига! Дълго ли ще разговаряме така за радост на съседите ти? — попита Нини-Мулен. — Имай предвид, че трябва да ти кажа много важни неща, които ще те шашнат.

— Почакай малко да се облека, стар нахалнико!

— Не си мисли, че можеш да стреснеш лесно свенливостта ми. Аз не съм вятърничав човек и ще те приема такава, каквато си.

— Чудна работа, как може духовенството да симпатизира на такова чудовище! — каза Роз-Помпон и отвори вратата, закопчавайки роклята си с бродиран кръст.

— Значи най-после се върна в гнездото си, прелетна птичко? — рече Нини-Мулен и изгледа комично момичето. — Къде беше, скъпа? Три дни не си спала тук, гълъбице?

— Снощи се върнах. Идва ли тук, докато ме нямаше?

— Всеки ден идвах и дори по два пъти на ден, защото трябва да ти кажа много важни неща.

— Значи, важни неща. Ще има да се посмеем.

— Нищо смешно няма. Нещата са много сериозни — каза Нини-Мулен и седна. — Но първо ще ми кажеш какво си правила през тези три дни, докато те нямаше в съпружеското гнездо на Филемон. А после и аз ще ти кажа нещо…

— Искаш ли маслини? — попита Роз-Помпон и загриза една.

— Това ли е отговорът ти? Разбирам… Горкият Филемон.

— Няма защо да жалиш Филемон, нещастнико. В къщата на Клара имаше мъртвец и през първите дни я беше страх да спи сама. Затова отидох да нощувам при нея.

— Мисля, че Клара никога не остава сама, така че няма от какво да се страхува.

— Лъжеш се, злобар такъв. Нали бях при нея през цялото време.

Духовният писател започна да си тананика подигравателно, показвайки пълното си недоверие към тези думи.

— Значи, ти мислиш, че съм изневерила на Филемон? — възмути се Роз-Помпон и строши в яда си един орех, негодувайки от несправедливо заподозряната й добродетел.

— Не казвам, че си му изневерила, но…

— А пък аз ти казвам, че не съм отсъствувала оттук за собствено удоволствие, а напротив. Освен това и Цефиза се изгуби.

— Да, Вакханалната царица е заминала нанякъде. Баба Арсен ми каза. Но не мога да разбера каква е тази работа, аз ти говоря за Филемон, ти ми отговаряш за Цефиза.

— Ако лъжа, да ме изяде черната пантера, която показват в „Порт-Сен-Мартен“! Добре, че стана дума за това. Скъпи Нини-Мулен, трябва да купиш два билета и да ме заведеш да видя тези животни. Казват, че било много интересно.

— Да не си полудяла?

— Защо?

— Аз съм стар човек и бих могъл да заведа едно толкова младо момиче на някой бал, защото там няма опасност да срещна моите господари, калугерите. Но да те водя на карнавално зрелище, където показват само животни… Хубаво ще се наредя, ако ме видят с теб.

— Ще си сложиш изкуствен нос и няма да те познаят.

— Не става дума за изкуствения нос, а за онова, което, трябва да ти кажа, ако наистина не си изневерила на Филемон.

— Заклевам се! — каза тържествено Роз-Помпон, изопна хоризонтално лявата си ръка, а същевременно с дясната сложи един орех в устата си. После погледна връхната дреха на Нини-Мулен и учудено добави: — Боже мой, колко са големи джобовете ти! Какво има вътре?

— Разни неща за теб — важно отговори Нини-Мулен.

— За мен ли?

— Роз-Помпон — започна тържествено Нини-Мулен, — искаш ли да имаш карета? Искаш ли, вместо да живееш в този отвратителен гълъбарник, да имаш хубаво жилище? Искаш ли да бъдеш облечена като княгиня?

— Я стига, не говори глупости… Няма ли да хапнеш маслини? Ако не искаш, ще изям и последната.

Без да отговори на поканата, Нини-Мулен бръкна в джоба си, извади една красива гривна и я показа на момичето.

— Ах, каква гривна! — извика то и плесна с малките си ръчички. — Зелена змия, захапала опашката си. Емблемата на моята любов към Филемон.

— Моля те, не ми говори за Филемон, че ми става мъчно — каза Нини-Мулен и закопча гривната на ръката й.

Роз-Помпон се подчини на действията му, после се разсмя от сърце и му рече:

— Сигурно някой те е накарал да я купиш, дърт апостоле, и ти сега я изпробваш. Тази скъпоценна гривна наистина е хубава.

— Роз-Помпон — продължи Нини-Мулен, — питам те, искаш или не искаш да имаш прислуга, ложа в Операта и хиляда франка на месец за дрехи?

— Престани с тези шеги — отговори момичето, дъвчейки орехи и разглеждайки блестящата гривна. — Хайде да сменим темата.

Нини-Мулен отново бръкна в джоба си и този път извади красив ланец, който окачи на шията й.

— О, колко хубав ланец! — възкликна девойката, поглеждайки ту към блестящата скъпоценност, ту към духовния писател. — Ако и това бижу си избрал ти, действително имаш добър вкус… Но трябва да признаеш, че наистина съм благороден човек, за да стоя толкова послушно, докато изпробваш на мен съкровищата си.

— Роз-Помпон — продължи още по-тържествено Нини-Мулен, — тези дрънкулки не са нищо, в сравнение с онова, което би могла да поискаш, ако послушаш съветите на стария си приятел.

Роз-Помпон се втренчи в Дюмулен с недоумение и попита:

— Какво означава това? Какви са тези съвети?

Дюмулен не отговори, бръкна в бездънните си джобове и този път извади плътно нагънато вързопче, което се превърна във великолепна мантия с дантели, след като го разгъна. Роз-Помпон отново възкликна, а Дюмулен наметна раменете й.

— Великолепна дреха! Никога не съм виждала такава! Какви шарки, какви дантели! — каза Роз-Помпон и започна да разглежда с интерес, но без капчица алчност мантията, а после добави: — Това не е джоб, а същински магазин. Откъде имаш толкова красиви неща? — След това така се разсмя, че лицето й почервеня, и извика: — Вече се сещам… Сетих се! Тези неща са за сватбата ти с госпожа Света-Гълъбица. Честито! Добре се справяш с покупките.

— Че откъде ще взема пари да купя тези чудесии? — възпротиви се Нини-Мулен. — Пак ти казвам, всичко това е твое, ако поискаш и ако ме послушаш.

— Как?! — недоумяваше Роз-Помпон. — Не се ли шегуваш?

— Изобщо не се шегувам.

— И предложенията ти да живея като богата жена, също ли не са шега?

— По скъпоценностите можеш да съдиш, че не са.

— И ти, нещастнико, ми предлагаш тези неща от името на друг, така ли?

— Почакай малко — отвърна духовният писател със смешна срамежливост. — Познаваш ме добре и навярно знаеш, че не съм способен да те накарам да извършиш нещо позорно или неприятно. Първо, уважавам себе си и второ, не бих навредил на Филемон, който ми заръча да пазя твоята добродетел.

— Честна дума, Нини-Мулен, нищо не разбирам — продължаваше да се учудва Роз-Помпон.

— А то е толкова просто, че…

— А, сетих се… — прекъсна го Роз-Помпон, — сигурно някакъв господин иска да се ожени за мен. Не можа ли да ми кажеш веднага?

— Да се ожени за теб ли? Как ли пък не! — повдигна рамене Нини-Мулен?

— Значи и това не е! — отново недоумяваше момичето.

— Не е.

— А предложенията ти честни ли са, дърт апостоле?

— Изключително честни.

Дюмулен казваше истината.

— Няма ли да изневеря на Филемон, ако ги приема?

— Няма.

— Или да се закълна във вярност на някой друг?

— Не.

След всичко това Роз-Помпон съвсем се обърка и продължи:

— Престани да се шегуваш. Не съм толкова глупава, за да мисля, че ще ми дадат възможност да живея като княгиня само заради красивите ми очи…, тъй да се каже — с лицемерна скромност добави хитрата девойка.

— Точно така ще стане.

— Но какво трябва да дам срещу всичко това? — попита тя още по-раздразнена от любопитство.

— Нищо.

— Нищо ли?

— Нищо и половина — отвърна Нини-Мулен и загриза нокътя си.

— Но все пак какво ще трябва да правя?

— Ще трябва да изглеждаш колкото се може по-хубава, да живееш весело, да се забавляваш, да се разхождаш в карета. Както виждаш, тази работа не е чак толкова уморителна, а от друга страна ще помогнеш на едно добро дело.

— Като живея по този начин?

— Да, затова решавай. Не ме разпитвай за повече подробности, защото не мога да ти кажа нищо. Там няма да те държат насила. Опитай живота, който ти предлагам. Ако ти хареса, продължи, ако не ти хареса, върни се в къщата на Филемон.

— Прав си, наистина…

— Опитай, какво губиш?

— Нищо. Но не мога да повярвам, че всичко, което ми казваш, е истина. Освен това — добави тя с двоумение, — не зная дали е необходимо…

Нини-Мулен отиде до прозореца, отвори го и каза на Роз-Помпон, която се втурна към него.

— Виж какво има до портата на къщата.

— Господи, каква красива карета! Сигурно вътре е много удобно.

— Тази карета е твоя. Чака те.

— Какво говориш, мен ли чака? Толкова ли бързо трябва да реша?

— Или сега, или никога.

— Още днес?

— Веднага.

— И къде ще ме водиш?

— И аз не зная.

— Щом не знаеш, как ще ме заведеш?

— Кочияшът знае.

Дюмулен и този път казваше истината.

— Знаеш ли, Нини-Мулен, всичко това е много смешно.

— Права си. Ако не беше смешно, нямаше да е приятно.

— И ти си прав.

— Значи си съгласна. На добър час. Много се радвам и за себе си, и за теб.

— За себе си ли се радваш?

— Да, защото, ако се съгласиш, ще ми направиш голяма услуга.

— На теб? Как така?

— Няма значение, важното е, че ще ми услужиш.

— Виж ти…

— Хайде, ще тръгваме ли?

— Защо не! В края на краищата няма да ме изядат — отсече Роз-Помпон.

Тя припна из стаята, взе една червена шапчица, която много би отивала на красивото й лице, доближи се до пукнатото огледало и кокетно я сложи върху русите си коси. Очите й дяволито святкаха.

— Ще си взема и връхна дреха — каза тя на Нини-Мулен, който сякаш бе свалил от плещите си огромен товар, след като Роз-Помпон се съгласи да тръгне с него.

— Не ти трябва — отговори той, бръкна отново в провисналия си като дисага джоб, извади хубав кашмирен шал и го метна на раменете й.

— Кашмир! — разтрепера се от радост и благодарност девойката. След това категорично добави: — Тръгвам. Точка по въпроса.

Тя леко се спусна по стълбите, а Нини-Мулен я последва. Добрата търговка беше в дюкяна си.

— Добро утро, госпожице, много рано си станала днес — каза тя на момичето.

— Да, бабо Арсен. Ето ти ключа.

— Благодаря, госпожице.

— Ах, боже мой, добре, че се сетих — каза тихо Роз-Помпон, обърна се към Дюмулен и се отдалечи от старицата. — А Филемон?

— Филемон ли?

— Ами ако си дойде?

— Ех, дявол да го вземе — почеса се по ухото Нини-Мулен.

— Ако Филемон си дойде, какво да му кажа? Може би много време няма да съм си у дома, нали?

— Сигурно три-четири месеца.

— Няма ли да е повече?

— Не вярвам.

— Добре тогава — каза Роз-Помпон, върна се отново при търговката, помисли малко и й рече. — Бабо Арсен, ако Филемон си дойде, ще му кажеш, че съм излязла по работа…

— Добре, госпожице.

— Да не забравиш да храниш гълъбите в стаята му.

— Няма, госпожице.

— Сбогом, бабо Арсен.

— Сбогом, госпожице.

И Роз-Помпон тържествено се качи в каретата заедно с Нини-Мулен.

— Проклет да съм, ако зная какво ще излезе от всичко това — каза си Жак Дюмулен, докато каретата се отдалечаваше от улица „Клови“. — Поправих извършената от мен глупост. За останалото не искам и да чувам.

II глава
Тайната

Ето какво се случи няколко дни след заминаването на Роз-Помпон и Нини-Мулен.

Госпожица Кардовил седеше и размишляваше в кабинета си, облицован със зелена коприна, където се намираше библиотека от абаносово дърво, монтирана върху голям постамент от златен бронз. Явно тя искаше да разсее тежките си грижи и тъжните си мисли, отдавайки се на изкуството. До отвореното пияно имаше арфа, сложена пред една маса. Встрани, на друга маса, отрупана с кутии, бои, картини и няколко картонени листи, бяха пръснати живописни скици, повечето от които изобразяваха азиатски пейзажи, с пламнало от яркото източно слънце небе.

Вярна на навика си да се облича екстравагантно, през този ден госпожица Кардовил наподобяваше великолепните картини на Веласкес. Роклята й бе от черно кадифе, с широка фуста, с много удължена талия, и ръкави, покрити с ален сатен и обточени с черни ширити. Твърдата яка достигаше почти до брадичката й и беше пристегната около врата й с широк червен ширит. Това черно облекло подхождаше изключително на ослепително бялата й кожа и подчертаваше златистия отблясък на красивата й коса, чиито копринени къдрици достигаха до кръста на Адриана. Тя седеше полуизлегната и облакътена на кресло, тапицирано със зелена коприна. Стаята беше пълна с цветя, които разпръскваха чудните си леки аромати.

Тук имаше и нещо доста странно. Много съвсем нови книги, купени преди няколко дни и нервно разрязани, бяха пръснати около Адриана: върху креслото, върху една обла масичка и върху великолепния губер, застлан пред дивана. Между тях имаше и големи атласи. Но най-странното бе, че тези книги от различни писатели и с различна големина засягаха една и съща тема.

Адриана изглеждаше тъжна и отпаднала. Страните й бяха бледи, сенките под големите й черни очи, подсказваха, че е обзета от скръб. Затова имаше много причини и една от тях бе изчезването на Гърбавото.

Тя не се поддаде изцяло на лукавите клевети на Родин, който твърдеше, че Гърбавото не е посмяло да остане при нея, от страх да не бъде разкрито, но изпитваше мъчителна болка при мисълта, че девойката, на която оказа доверие, отритна почти сестринското й гостоприемство и побягна, без да й каже поне една дума на признателност.

Всъщност укриха от Адриана няколкото редове, които нещастното момиче написа набързо на благодетелката си преди да си тръгне. Казаха й само за петстотинте франка, които намериха на писалището му, така че това последно необяснимо обстоятелство спомогна жестоките подозрения да обземат душата на госпожица Кардовил.

Тя вече усещаше пагубните последствия от недоверието към всичко и към всички, които й бе препоръчал Родин. Това чувство, заедно с намерението й да се предпазва занапред, нарастваше толкова бързо, че госпожица Кардовил, не познаваща до този момент лъжата, се ужасяваше. За пръв път в живота си тя трябваше да крие тайна, която й причиняваше едновременно щастие, срам и мъка.

Полуизлегната, замислена и отпаднала, Адриана четеше разсеяно едно от придобитите наскоро съчинения. Внезапно тя извика от изненада, ръката, в която държеше книгата, се разтрепера като лист и тя се задълбочи с внимание и любопитство в текста. След малко очите й грейнаха от възторг, приятна усмивка се разля по лицето й, тя изглеждаше едновременно горда, щастлива и очарована, но когато затвори и последната страница, изражението й не беше съвсем доволно. Тя отново препрочете пасажа, който и бе доставил удоволствие, вниквайки във всяка дума и всеки ред. От време на време спираше, замисляше се, подпираше наведеното си чело с красивата си ръка и сякаш разсъждаваше, потънала в мечти, върху прочетените с нежна, благоговейна любов места.

Скоро стигна до някакъв момент, който й направи толкова силно впечатление, че от очите й закапаха сълзи и тя бързо погледна корицата, за да види името на писателя. На лицето й се изписа признателност и тя го докосна с устни. След като прочете няколко пъти редовете, които я трогнаха, зарея поглед, потъна в дълбок размисъл и книгата се изхлузи от ръцете й върху губера.

Докато мечтаеше, очите й машинално се спряха на една прекрасна статуетка върху абаносова поставка, сложена до един прозорец. Това великолепно бронзово изображение, изваяно по древен образец, представляваше тържеството на индийския Бакхус. Може би гръцкото изкуство никога не бе достигало до такова рядко съвършенство.

Младият завоевател, загърнат в лъвска кожа, под която се очертаваше юношеското изящество на формите му, грееше с божествена красота. Изправен в една каляска, впрегната в два тигъра с кротък и същевременно горд поглед, той държеше едната си ръка облегната върху жезъл, а с другата със спокойно величие управляваше животните. Това рядко съчетание на красота, сила и спокойствие разкриваше личността на героя, влизал в тежки сражения с хора и диви зверове. Червеникавият цвят на статуетката и светлината, която падаше от едната й страна, придаваше загадъчен и величествен вид на младия бог.

В първия момент Адриана наблюдаваше това рядко съчетание на божествени съвършенства спокойно и замечтано. Но колкото повече се съсредоточаваше, толкова повече нарастваше вълнението й. Тя стана и се доближи до статуетката, поддавайки се на една непреодолима сила, която я караше да забележи и огромната прилика. Госпожица Кардовил бавно започна да се покрива с руменина. Тя се приближи още повече до статуетката, озърна се срамежливо, сякаш се боеше да не я заловят в престъпление и на два пъти докосна с връхчето на фините си разтреперани пръсти бронзовото чело на индийския бог Бакхус. Но и двата пъти някакво свенливо колебание я възпираше.

Накрая не успя да издържи на изкушението и му се поддаде. Тя помилва златистото лице на младия бог и задълго задържа ръката си върху благородното му, чисто чело. От този допир по нея сякаш премина ток. Тялото й се разтрепера, очите й се премрежиха и в тях пробляснаха чистите като бисер сълзи. Тя повдигна натегнал поглед нагоре и отново притвори клепачи. Тогава красивата девойка отметна глава назад, коленете й неусетно се подкосиха, сочните й устни се разтвориха, за да изпуснат горещата въздишка, а гърдите й учестено се повдигаха. От неудържимата младост и напиращия живот сърцето й силно туптеше, а кръвта й закипя. По пламналото лице на Адриана се разля възторг, който беше едновременно боязлив и страстен, целомъдрен и чувствен, трогателен и възвишен.

И наистина, неописуем е видът на една млада девойка, чието свенливо чело за пръв път пламва от огъня на тайното желание. Може би в този момент самият Създател съживява тялото и душата й с божествената си искра. Него трябва да славим заради разума и чувствата, с които бащински е дарил тварите си. А това означава, че безбожници и богохулници са онези, които се мъчат да заглушат тези небесни откровения, вместо да се ръководят от тях и да се настройват в съответствие с дадената им божествена свобода.

Изведнъж госпожица Кардовил потръпна, изправи глава, отвори очи, сякаш се пробуди от дълбок сън, отдръпна се бързо от статуята, направи няколко крачки из стаята, и сложи парещи ръце върху челото си. Сетне отново се свлече като смазана на едно кресло и сълзите й рукнаха. На лицето й се изписа горчива скръб, която разкриваше дълбоките рани от яростна вътрешна борба. Тя дълго плака. След тази криза я обзе болезнено отчаяние и дори гняв, примесен с яростно негодувание срещу самата себе си, а от устата й неволно се изтръгна:

— За пръв път в живота си се чувствувам слаба и малодушна. Толкова малодушна!…

Скръцването на вратата, която се отвори и пак се затвори, изтръгна госпожица Кардовил от горчивите й размисли. Влезе Жоржет и каза на господарката си:

— Госпожице, можете ли да приемете господин граф дьо Монброн?

Адриана знаеше, че не бива да показва пред прислужниците си досадата, която й причинява това ненавременно посещение, и попита Жоржет:

— Каза ли на господин дьо Монброн, че съм си вкъщи?

— Да, госпожице.

— Покани го да влезе.

Въпреки че на госпожица Кардовил не й стана много приятно от идването на господин дьо Монброн, трябва да кажем, че тя го обичаше като свой баща и го уважаваше от цялото си сърце. Но тъй като бяха коренно противоположни по характер, тя винаги поддържаше мнение, обратно на неговото, и когато беше в настроение те често се впускаха в оживени спорове. Въпреки цялото си иронично и скептично въодушевление, въпреки цялата си опитност и изключителна вещина относно хората и нещата, граф дьо Монброн невинаги успяваше да излезе на глава с нея и на драго сърце признаваше поражението си. Един пример за разногласията между графа и Адриана, преди той да стане неин съзаклятник, както шеговито се изразяваше, беше съпротивата му (но по различни причини от тези на госпожа Сен-Дизие) на нейното желание да живее сама и свободна. Докато в същото време Родин приписваше на решението й твърде благородна и велика цел, като по този начин добиваше известно влияние върху нея.

Граф дьо Монброн беше над шестдесет годишен мъж. Някога по времето на директората, консулството и империята бе една от най-ярките личности. Неговата щедрост, остроумие, дързост, неговите дуели, любовни приключения и загуби на хазарт винаги бяха предмет на любопитство и разговори в обществото. Колкото до характера, сърцето и връзките му, ще кажем, че бе запазил най-искрено приятелство с почти всички свои бивши любовници. Дори сега продължаваше да бъде умел и търсен играч. Беше много горд, решителен, хитър и остроумен. Имаше отличните обноски на представител на най-отбраното общество и много обичаше да напада хората, които мрази. Беше висок, с дребно лице и пъргав като младеж. Имаше високо чело, бяла къса коса, прошарена брада във формата на полумесец, издължено лице, орлов нос, сини, изключително проницателни очи и хубави зъби.

— Влезте, господин дьо Монброн — каза Жоржет и отвори вратата.

Графът влезе, отиде при Адриана и й целуна ръка с бащинска фамилиарност.

— Сега ще се опитам — каза на себе си господин дьо Монброн, — да узная истината, за да предотвратя едно може би голямо нещастие.

III глава
Признанието

Госпожица Кардовил не искаше да издава причината за вълнението си, затова прие господин дьо Монброн с престорена и пресилена веселост. От своя страна, въпреки голямата си опитност в светските отношения, графът не знаеше как да започне разговора, за който бе дошъл, и затова преди да отвори дума за сериозните неща, реши, както се казва, да тръгне отдалеч. След като погледа известно време девойката, граф дьо Монброн поклати глава, въздъхна натъжено и каза:

— Не се чувствам добре, скъпа дъще…

— От сърце ли се оплаквате, графе, или от по-хитрите картоиграчи? — засмя се Адриана.

— От сърце — отговори господин дьо Монброн.

— Как може един любител на хазарта като вас да се занимава с женската си болка, вместо да се отдаде на играта?

— Боли ме сърцето, скъпа дъще, и вие сте причина за това.

— Ще ме накарате да се възгордея, господин дьо Монброн — усмихна се Адриана.

— В случая нямате никакво право, защото открито ще ви кажа, че сърцето ми се къса като гледам как занемарявате хубостта си. Вижте колко сте бледа, отпаднала и изнемощяла. От няколко дни сте тъжна и аз съм сигурен, че нещо тайно ви измъчва.

— Вие сте толкова проницателен, господин дьо Монброн, че може да ви се прости, ако веднъж се излъжете, както сега. Не съм натъжена, не крия никаква мъка и ще ви кажа нещо, което може би ще прозвучи горделиво и нахално, но никога не съм била толкова хубава, колкото днес.

— Вие сте скромна, както винаги. Но кой ви излъга? Сигурно някоя жена?

— Не, сърцето ми, което винаги казва истината — отвърна развълнувано Адриана, а след малко добави. — Ако можете, разберете…

— Да не би да се радвате на промяната във външния си вид, защото се гордеете със страданията на сърцето си? — попита граф дьо Монброн и внимателно изгледа Адриана. После проницателно продължи: — Значи съм прав, като казвам, че криете някаква мъка и продължавам да настоявам на това, защото се огорчавам от…

— Бъдете спокоен, аз съм много щастлива, защото винаги се радвам на мисълта, че на моите години съм свободна, напълно свободна…

— Да, свободна, за да се измъчвате; свободна, за да бъдете нещастна по собствена воля.

— Ето че старият ни спор отново започва, скъпи графе. Според мен вие сте съюзник на леля ми и на абат д’Егрини — каза Адриана.

— Аз ли? Да, с тях аз съм в точно такъв съюз, в какъвто са републиканците с легитимистите, които се договарят, за да се изядат един друг по-късно. Що се отнася до вашата омразна леля, казват, че от няколко дни при нея се провежда бурен духовен съвет, истински владишки бунт. Леля ви е тръгнала по правия път.

— Защо не? Навремето ламтеше да стане богиня на разума. Днес можем да я видим провъзгласена за светица. Нима вече не изживя първата половина от живота на света Магдалина?

— Дъще, никога не можеш да кажеш за нея толкова лоши неща, колкото е извършила. Въпреки това, споделях нейното мнение относно каприза ви да живеете сама, макар моите доводи да са в пълна противоположност с нейните.

— Зная.

— И тъй като исках да ви видя много по-свободна, отколкото сте сега, аз просто ви съветвах…

— Да се омъжа.

— Разбира се, така вашата мила свобода, с всичките й последствия, вместо да се нарича госпожица Кардовил, щеше да се нарича госпожа… както пожелаете. Щяхме да ви намерим добър мъж, който щеше да бъде отговорен за независимостта ви.

— А кой щеше да бъде отговорен за този мъж, направен за смях? Кой би се унижил до такава степен, че да носи име, което всички ще подиграват и подмятат? Може би аз? — разпали се Адриана. — Не, не, скъпи графе. За добро или за зло, винаги съм искала сама да отговарям за делата си. Лошо или хубаво, мнението, което си създавам си е мое и аз никога не бих се съгласила малодушно да петня едно име, което не ми принадлежи и което не бих приела да нося, ако то не се ползува с моето постоянно и дълбоко уважение. А щом всеки отговаря за себе си, аз ще опазя собственото си име.

— Само вие на този свят имате такива принципи.

— Защо? — засмя се Адриана. — Дали защото ми се струва ужасно, когато някоя нещастна красива девойка става част от много грозния си и крайно егоистичен мъж, с когото просто се обезличава. Хубавицата изчезва и не на шега започват да я наричат половинката на отвратителния мъж. С една дума, прекрасната роза става част от бодливия, грозен трън. Признайте, графе, че това е твърде неприятно съпружеско превъплъщение — разсмя се Адриана.

Престорената й и в известен смисъл трескава веселост се намираше в толкова очевидна противоположност с бледността и променения й израз, че човек лесно се досещаше, че с пресиления си смях тя се опитва да прикрие дълбоката си скръб. Господин дьо Монброн схвана това и се натъжи. Въпреки това потисна вълнението си, направи се, че размишлява и взе машинално една от разпилените наоколо книги. Хвърли й разсеян поглед и продължи с болезнено съчувствие, внушено от неестественото поведение на госпожица Кардовил:

— Нека извършим още една лудост, уважаема немирнице. Нека допуснем, че аз съм на двадесет години и че вие ми окажете честта да се омъжите за мен. Струва ми се, тогава биха ви наричали госпожа дьо Монброн, нали?

— Може би…

— Как така може би? Нямаше ли да приемете името ми, ако се омъжихте за мен?

— Скъпи графе — каза Адриана, — да оставим това предположение, което би ми причинило само мъка.

Изведнъж господин дьо Монброн се сепна и се загледа с огромно учудване в госпожица Кардовил. Той продължаваше да държи в ръцете си две-три от взетите наслуки книги. Едната беше „Съвременна история на Индия“, другата — „Пътуване из Индия“, третата — „Писма за Индия“. Все по-изненадан, господин дьо Монброн продължи да разглежда заглавията и общата картина се допълни с четвърта книга под заглавие „Разходка из Индия“, с пета — „Спомени от Индустан“, с шеста — „Бележки на един пътешественик за източна Индия“. Всичко това предизвиква неговото недоумение и по някои много важни причини, които той повече не можеше да крие, защото Адриана забеляза смаяния му поглед.

Госпожица Кардовил съвсем бе забравила наличието на компрометиращата литература, с която се бе обкръжила. Тя неволно се ядоса и изчерви. После твърдият й, решителен характер надделя, девойката погледна господин дьо Монброн право в лицето и му каза:

— Е, скъпи графе, защо се учудвате?

Господин дьо Монброн не отговори, а продължи да я наблюдава замислено, повтаряйки на себе си:

— Не, не, това не може да бъде, а пък…

— Графе, може би ще бъде неблагоразумие от моя страна да присъствувам на монолога ви — каза Адриана.

— Извинете, дъще, но това, което виждам, толкова ме учудва, че…

— Какво виждате?

— Следи от живо, голямо и ново за вас любопитство към всичко, което засяга Индия. Това… — не довърши графът, който изговори всяка дума разчленено, без да сваля поглед от момичето.

— И какво от това? — решително попита Адриана.

— Какво ли? Търся причината за тази ненадейна страст.

— Географската причина ли? — попита госпожица Кардовил и след малко продължи: — Може би намирате, че тази страст е твърде сериозна за възрастта ми, но имайте предвид, че трябва да прекарвам някак свободното си време. Освен това един от моите роднини е индийски полупринц, и ми се прииска да си създам представа за тази щастлива земя, от която пристигна този нецивилизован младеж.

Тя произнесе последните думи с толкова мъка, че те направиха силно впечатление на господин дьо Монброн. Той погледна Адриана и каза:

— Струва ми се, че говорите за принца с известна… ирония.

— Не говоря с ирония, а съм безпристрастна.

— Но той заслужава съвсем друго чувство.

— Може би от съвсем друго лице — отвърна студено Адриана.

— Той е нещастен — каза Монброн с искрено съжаление. — Видях се с него преди два дни, скъса ми сърцето.

— Защо трябва да ме занимавате с вашето разбито сърце? — извика Адриана с болезнено и раздразнено нетърпение.

— Бих желал жестоките му мъки да ви карат да проявите поне милост — отговори графът.

— Аз ли да проявя милост? — възнегодува Адриана. След малко се поуспокои и продължи хладнокръвно: — Шегувате ли се, господин графе, или сериозно искате да проявя интерес към любовните мъки на вашия принц?

В последните й думи имаше толкова злобно презрение, а по бледото й, неприятно сбръчкано лице се изписа толкова горчива гордост, че господин дьо Монброн натъжено каза:

— Значи това е самата истина. Не са ме излъгали. Аз, който със старото си, неизменно приятелство, струва ми се, заслужих право на вашето доверие, нищо не зная. Но на други, вие сте казала всичко. Чувствувам се много оскърбен.

— Не ви разбирам, господин дьо Монброн.

— Е да, сега вече нямам причина да крия. Както виждам, за този нещастен момък няма никаква надежда. Вие сте влюбена.

Адриана се опита да възрази. Графът не й позволи и продължи:

— О, не се опитвайте да отричате. Вашата бледост, вашата тъга от няколко дни насам, вашата неумолима студенина към принца — всичко това ми подсказва… Всичко това ми доказва, че сте влюбена.

Госпожица Кардовил се обиди от начина, по който графът говореше за някакво предполагаемо нейно чувство и с гордо достолепие възрази:

— Трябва да знаете, графе, че една измъкната насила тайна не е признак на доверие. Вашите думи ме учудват…

— Ех, скъпа дъще, ако се възползувам от злощастното преимущество на опита си, ако налучквам, твърдейки, че вие сте влюбена, ако стигна дори до там, че ви обвиня за тази любов, правя го, защото всичко това засяга на живот и смърт нещастния принц, към който, както знаете, се отнасям като към свой син. Невъзможно е да го познаваш и да не изпитваш към него най-нежно съчувствие.

— Странно би било — продължи Адриана още по-студено и с още по-хаплива ирония, — моето влюбване, ако приемем, че аз съм влюбена, да оказва такова влияние върху принц Джалма… Какво го засяга това? — добави тя с болезнено презрение.

— Какво го засяга ли? Позволете ми да ви кажа, скъпа дъще, че шегите ви наистина са жестоки. Та този нещастен момък ви обича с целия огън на първата сляпа любов. На два пъти вече се опита да се самоубие, за да прекрати страшните мъки, които му причинява страстта му към вас. И вие се изненадвате, че вашата любов към друг за него е равностойна на смърт.

— Значи той ме обича! — възкликна неудържимо девойката.

— До лудост. Видях го.

Адриана остана като прикована. Отначало бледостта й се смени с руменина, после тя изчезна, устните й отново пребледняха и се разтрепераха. Вълнението й беше толкова голямо, че тя дълго не можа да помръдне и да проговори, само сложи ръка на сърцето си, сякаш искаше да успокои пулса му.

Господин дьо Монброн се изплаши от ненадейната промяна в девойката, приближи се до нея и извика:

— Боже мой, какво ви стана?

Адриана не отговори, а му направи знак с ръка да се успокои. И той наистина престана да се тревожи, защото лицето й, което до преди малко беше сгърчено от скръб, ирония и презрение започна да просветва от приятни и необясними вълнения. Онова, което изпитваше, беше толкова упоително, че наслаждавайки му се, тя сякаш се боеше да не пропусне и най-малкото усещане.

Но след като поразмисли, тя реши, че може би е жертва на някаква лъжа или измама, затова се обърна рязко към господин дьо Монброн и разтревожено извика:

— Истина ли е това, което казвате?

— Дали е истина?

— Да, че принц Джалма…

— Ви обича до лудост. Уви, това е самата истина.

— Не, не. Това никога не може да бъде истина.

— Какво говорите?! — възмути се графът.

— Ами онази жена? — попита Адриана, сякаш думите изгаряха устата й.

— Каква жена?

— Онази, която е станала причина за болезнените му мъки.

— Тази ли? И коя мислите, че е тази жена, ако не самата вие.

— Аз ли? О, да бях аз, а не друга?

— Кълна се в честта си! Повярвайте на опита ми. Никога не съм виждал по-искрена и по-трогателна страст.

— Наистина ли не е таил в сърцето си любов към друга?

— Никога!

— Но на мен ми казаха…

— Кой?

— Господин Родин.

— Че Джалма…

— Два дни след като ме видял се влюбил лудо в някаква жена.

— Господин Родин ли ви каза това? — извика граф дьо Монброн, тъй като ненадейна мисъл осени недоумението му. — Но той е казал на принц Джалма, че вие сте влюбена в някакъв младеж.

— Аз?!

— Това беше причината за огромното отчаяние на нещастния момък.

— Това беше причината и за моето отчаяние.

— Значи и вие го обичате така, както ви обича той? — зарадва се дьо Монброн.

— И вие ме питате дали го обичам… — отговори госпожица Кардовил.

Няколко тихи почуквания на вратата прекъснаха думите на Адриана.

— Влезте — каза тя развълнувано.

Появи се Флорин.

— Какво има? — попита госпожицата.

— Дойде господин Родин. Не пожела да влезе, за да не ви безпокои. Каза, че след половин час ще дойде пак. Ще го приемете ли, госпожице?

— Да, да — отговори графът на Флорин. — Дори ако все още съм при госпожицата, ще го въведете. Вие съгласна ли сте? — обърна се той към Адриана.

— Да — отвърна тя и в очите й блесна яростно негодувание като си помисли за лукавството на Родин.

— Ах, нещастен дъртак! — каза господин дьо Монброн. — Никога не съм имал доверие на кривия му врат.

Флорин излезе и остави графа при господарката си.

IV глава
Любовта

Госпожица Кардовил се преобрази. За пръв път красотата й грейна с целия си блясък. До този момент прикривана с безразличие или помрачавана от скръб, тя заискри като слънчев лъч. Гневът, който й причини измамата на Родин, премина по челото на девойката като бегла сянка. Сега тя не се интересуваше от неговите лъжи и лукавства. Те се провалиха. И занапред нямаше човешка сила, която можеше да се вмъкне между нея и Джалма. Кой би дръзнал да излезе срещу тези две решителни същества, обладани от неизчерпаемото могъщество на младостта, любовта и свободата? Кой би посмял да ги преследва по пламенния кръг, из който тичаха — красиви и неудържими, за да се слеят в една неугасима любов, покровителствувана и защитавана от най-силното оръжие — щастието?

Адриана едва изчака Флорин да излезе и бързо се доближи до господин дьо Монброн. Тя сякаш бе пораснала. С лекотата, тържеството и радостта си приличаше на богиня, която стъпва по облаците.

— Кога ще го видя?

Това бяха първите й думи, след като научи истината от дьо Монброн.

— Още утре, но трябва да го подготвим за голямото щастие. Той е толкова буен, че една тъй ненадейна радост може да предизвика неприятни последствия за принца.

Адриана помълча малко и изведнъж каза:

— Утре. Да, утре. Нека не бъде по-рано, защото имам нещо предвид.

— За какво става дума?

— Ще ви кажа… Той ме обича. Тази дума казва всичко, съдържа всичко, означава всичко. Да, тя е всичко, но аз имам безброй въпроси за него. Но няма да ви ги задам по-рано от утре, защото по едно странно съвпадение за мен утре е свещен годишен празник. — След това кимна на господин дьо Монброн, отведе го до индийския Бакхус и му каза: — Колко прилича на него!

— Наистина — възкликна графът. — Изумителна прилика.

— Изумителна ли? — с гордост се възпротиви Адриана. — Какво изумително има в това, че един герой, полубог и идеал за красота прилича на Джалма?

— Колко много го обичате! — трогна се от сърце граф дьо Монброн и се възхити от щастието, което грееше по лицето на Адриана.

— Доста се измъчих — каза му тя след кратко мълчание.

— Какво ли щеше да стане, ако не бях дошъл днес, тъй като положението стана отчаяно?

— Не зная… Може би щях да умра, защото раната ми беше отворена и кървяща — и тя сложи ръка на сърцето си. — Но онова, което вчера щеше да ме убие, днес ще ми даде живот.

— Ужасно! — настръхна графът. — Вие сте толкова честолюбива и аз не допусках, че у вас може да съществува такава страст.

— Да, честолюбива съм, но не и горделива. Затова когато разбрах, че е влюбен в друга, когато научих, че впечатлението, което ми се струваше, че съм му направила при първото ни виждане е изчезнало, аз се отказах от всякаква надежда, но не можех да се откажа от любовта си. Вместо да отблъсна спомена за него, аз се заобиколих с всичко, което можеше да ми напомня за него. Когато човек е лишен от щастие, все пак му остава горчивата наслада да страда за онзи, когото обича.

— Сега разбирам причината, поради която сте си съставили тази библиотека за Индия.

Адриана отиде до облата маса, взе една от разрязаните книги, подаде я на графа, засмя се щастливо и каза:

— Не бях права. Аз съм горделива. Моля ви, прочетете този пасаж на глас. Казах ви, че трябва да почакам до утре.

После тя седна на креслото, съсредоточи се, наведе тялото си напред, облегна глава на скръстените си ръце и прикова с благоговение поглед в индийския Бакхус, който се намираше срещу нея. Готова да слуша господин дьо Монброн, Адриана му каза тихо.

— Моля ви, четете много бавно.

Графът я изгледа и прочете следния откъс от „Дневника на един пътешественик из Индия“:

„… Когато през 1829 година се намирах в Бомбай, цялото английско общество ми говореше за един храбрец, син на…“

Графът се затрудни да прочете името и спря. Тогава Адриана бързо допълни:

— Син на Каджа-Синг…

— Каква памет имате — засмя се графът и продължи: „… млад храбрец, син на Каджа-Синг, цар на Мунди.

Връщайки се от един дълъг, кървав поход из планините срещу този индийски цар, полковник Драк беше крайно възхитен от сина на Каджа-Синг на име Джалма. Този млад принц, едва навлязъл в младежка възраст, бе показал в жестоката война такова мъжествено безстрашие и толкова благороден характер, че нарекли баща му Бащата на великодушния.“

— Трогателен обичай — каза графът. — Огромна е наградата за бащата, ако синът му получи славно прозвище. Но какво странно съвпадение! Сега разбирам, има с какво да се разпали и най-хладнокръвния ум.

— Четете, четете нататък — каза Адриана.

Графът продължи:

— „Полковник Драк, един от най-храбрите и най-добрите офицери от английската войска, вчера каза пред мен, че принц Джалма тежко го е ранил и въпреки енергичната му съпротива, го пленил и го отвел във военния лагер на село…“

На това място графът се натъкна на още по-заплетено от първото име. Тъй като не искаше да го изговори неправилно, спря четенето и каза на Адриана:

— Отказвам се да произнеса това име.

— Много е лесно! — каза тя и с удоволствие изрече: — В село Схумсхабад.

— Ето най-сигурния начин да се запомнят географските наименования — каза графът и продължи: — „Щом пристигнал в лагера, полковник Драк бил посрещнат много гостоприемно и принц Джалма се грижел за него като син за баща. Тук полковникът научил няколко истории, които още повече подсилили възторга му от Джалма. Той ми разказа две:

По време на една битка принцът бил придружаван от едно малко, около дванадесетгодишно индийче, което нежно обичал и което му служело като паж, яздело след него на кон и носело второто му оръжие. Майката също обожавала детето си. На тръгване тя го поверила на принц Джалма и му казала с характерния за времето си стоицизъм:

«Нека ти бъде брат.» — «Ще ми бъде брат» — отвърнал принцът. По време на едно кърваво отстъпление детето било тежко ранено, а конят му убит. Въпреки бързината, с която трябвало да се изтеглят и с опасност за живота си, принцът го грабнал, сложил го пред себе си на коня и побягнал. Спуснали се да ги преследват. Един куршум ранил коня им, но той успял да стигне до някакъв гъсталак, където след няколко напразни усилия паднал изнемощял. Детето не можело да върви, принцът го взел на ръце и се скрил в най-гъстата дъбрава на гората. Англичаните пристигнали, претършували всичко, но двете жертви успели да се укрият. След цяло денонощие, прекарано във вървене, умора и нечувани опасности принцът, на ръце с детето, чиито крак бил счупен, успял да стигне до лагера на баща си. «Обещах на майка му, че ще му бъда брат, затова постъпих като брат» — казал той.“ Изумително — извика графът.

— Продължавайте, продължавайте — подкани го Адриана и избърса насълзените си очи, без да сваля поглед от статуетката.

Графът продължи:

— „Друг път принц Джалма, последван от двама черни роби отишъл преди изгрев в една дива местност, за да вземе две малки тигърчета от бърлогата им. Тигърът и женската му още били навън за плячка. Единият от робите се вмъкнал през една тясна дупка в пещерата, а другият с помощта на Джалма отсякъл с брадва едно дебело стебло, за да направи примка, с която да залови тигъра и тигрицата. При входа пещерата била стръмна. Джалма се качил там и приготвил примката, заедно с роба. Веднага се чул ужасен рев. С няколко скока, завърналата се от лов женска се озовала до входа на пещерата. Робът, който залагал примката бил обезглавен от тигрицата с едно тракване на челюстта. Клонът паднал пред тесния вход на пещерата и й препречил пътя, но в същото време лишил от изход черния, който тичал с двете малки тигърчета.

На около двадесет крачки от това място, легнал по корем върху една плоска скала, принцът наблюдавал ужасното зрелище. Обезумяла от писъците на малките си, тигрицата откъснала ръцете на роба, който се мъчел да задържи дървото от вътрешната страна на пещерата и надавал отчаяни викове. «Ужас!» — потръпна графът.“

— Продължавайте, продължавайте. Ще видите на какво е способна добродетелната храброст — извика Адриана.

Графът продължи:

— „Изведнъж князът сложил ятагана между зъбите си, вързал се през кръста за една канара, взел брадвата в едната си ръка, а с другата се спуснал на няколко крачки от дивия звяр, скочил върху него, бърз като светкавица, и му нанесъл две смъртоносни рани, точно в момента, когато робът изгубил силите си и щял да бъде разкъсан на парчета.“

— И вие се учудвате на приликата му с този полубог, на когото дори легендите не приписват такава великодушна преданост — прехласнато каза девойката.

— Вече не се учудвам, а се възхищавам — трогнато отговори графът — и сърцето ми се вълнува от възторг като на двадесетгодишен младеж.

— И благородното сърце на този пътешественик се разтуптяло като вашето, слушайки историята. Сега ще видите.

Графът продължи.

— „Безстрашието на княза е много изненадващо, защото според принципите на индийските касти, животът на робите няма никаква стойност. Царският син, изложил на опасност живота си за спасяването на едно нещастно и толкова нисше същество, явно се е поддал на мъжественото чувство на истинското християнско милосърдие, което никак не е характерно за тези земи.

Полковник Драк много справедливо отбеляза, че тези два случая са достатъчни, за да се опише един човек. И аз, непознатият пътник с дълбоко уважение и трогателна почуда записах името на принц Джалма в този пътешественически дневник и в същото време ме обзе тъга, като се питах какво ли ще бъде бъдещето на този принц, потънал из дълбините на тази дива страна, която винаги е опустошавана от войни. Колкото и да е скромна почитта, която отдавам на достойния за геройските времена характер на този младеж, то поне зная, че неговото име ще се повтаря с благодарен възторг от всички сърца, които съчувствуват на благородното и великото.“

— Когато преди малко четях тези редове, не можах да се сдържа и целунах името на пътешественика — призна Адриана.

— Да… — не по-малко развълнувано каза графът и подаде книгата на девойката. — Джалма се оказа точно такъв, какъвто мислех, че е.

Госпожица Кардовил се изправи, застана сериозно и рече:

— Оказа се такъв, какъвто исках да ви го представя, за да проумеете страстната ми любов към него, защото аз разбрах за смелостта и мъжествената му доброта, от един разговор, който случайно дочух преди да се явя пред него. Тогава почувствувах, че е еднакво великодушен и безстрашен, нежен и чувствителен, енергичен и решителен. Но когато видях, че е толкова различен от всички, които познавам, и по благородните черти на лицето си и по облеклото си, когато видях и впечатлението, което му направих, както и той на мен, реших, че моят живот зависи от неговата любов.

— И какви намерения имате сега?

— Намеренията ми са божествени и светли като сърцето ми. Искам Джалма да почувствува щастието така, както го почувствувах аз. Час по-скоро ми се иска да погледна своето слънце в очите. Струва ми се, че от днес до утре има цяло столетие. Изумително. Мислех, че след това откритие ще имам нужда да остана сама, да се отдам на океан от мечти. А стана точно обратното. Сега се боя от уединението. Усещам се трескава, неспокойна, горя от нетърпение. О, благословена щеше да бъде онази фея, която би ме докоснала с вълшебната си пръчка и би ме приспала до утре.

— Аз бих могъл да вляза в ролята на добрата фея — усмихна се графът.

— Вие ли?

— Да, аз.

— И как?

— Ето каква е силата на моята вълшебна пръчица: ще разсея част от мислите ви, като ви ги представя овеществени…

— Моля ви, говорете по-ясно, не ви разбирам.

— Моят план ще ви бъде полезен и от друга страна. Изслушайте ме. Сега сте толкова щастлива, че можете да чуете всичко. Вашата отвратителна леля и противните й приятели пуснаха слуха, че пребиваването ви в лудницата на доктор Баление…

— Е било наложено от моето слабоумие — засмя се Адриана. — Досетих се, че ще ми кажете това.

— Тази измислица е глупава, но понеже с решението си да живеете сама си спечелихте завистници и врагове, разбирате защо ще се намерят хора, които ще бъдат крайно разположени да повярват на всевъзможни глупости.

— Не се съмнявам, но за мен е ласкателство глупците да ме смятат за луда.

— Да, но да докажете на глупците, че са глупци пред цял Париж, ще бъде доста трудно. И така, вие трябва да знаете, че започнаха да се тревожат от това, че не ви виждат в града. Вие престанахте да излизате на обичайната си разходка с каретата. От доста време във вашата ложа в италианския театър се появява само моята внучка. Вие искате да прекарате неусетно времето си до утре. Ето един много удобен случай. Сега е два часът. В три часа внучката ми ще дойде тук с карета. Денят е чудесен. В Булонския лес ще има много хора. Ще си направите хубава разходка и от една страна ще ви видят, а от друга — чистият въздух и движението ще поуспокоят треската ви. И довечера магията ми ще започне да действува. Ще ви заведа в Индия.

— В Индия ли?

— Да, в Индия, сред една от онези диви гори, където се носи ревът на лъвовете, пантерите и тигрите. Мъжествената борба, която преди малко толкова ви разчувства ще видим наяве, с всичките й ужаси и с очите си.

— Честно казано, графе, вие се шегувате с мен.

— Изобщо не се шегувам, а ви обещавам, че ще ви заведа да видите истински диви зверове, пристигнали тук от отечеството на вашия полубог. Ревящи тигри и лъвове. Всичко това струва много повече от вашите книги.

— Но…

— Нека ви разкрия тайната на моята свръхестествена сила. Когато се върнете от разходка, ще отидете да вечеряте у внучката ми, а после ще отидем на едно много интересно представление, което се дава в „Порт-Сен-Мартен“. Един укротител на страховити зверове, уловени в горите — тук започва чудото — и влиза в ужасна борба с тигри, лъвове и пантери. Цял Париж ходи на тези представления и цял Париж ще ви види по-красива и по-очарователна от всеки друг път.

— Приемам, приемам — по детински се зарадва Адриана. — Да, прав сте. Ще ви бъда много благодарна, ако ми покажете тези диви чудовища, които ще ми напомнят за зверовете, нападали моя смел полубог. Приемам също така, защото за пръв път в живота си горя от желание всички да видят, че съм хубава. Приемам и защото…

Госпожица Кардовил не можа да довърши. На вратата най-напред тихо се почука, а после влезе Флорин, която съобщи, че е дошъл господин Родин.

V глава
Присъдата

Родин влезе, хвърли бърз поглед към госпожица Кардовил и господин дьо Монброн и усети, че е попаднал в клопка. И наистина, видът на Адриана и графа му се видя доста обезпокоителен.

Когато не обичаше някого, господин дьо Монброн показваше омразата си грубо и нападателно и при това не пропускаше случай да влезе в схватка. Щом зърна Родин, чертите му придобиха изненадан и обиден израз. Той остана облакътен на камината, където разговаряше с Адриана, обърна презрително глава и изобщо не отговори на ниския поклон на йезуита.

Госпожица Кардовил се учуди, че не изпита нито гняв, нито омраза към Родин. Явно чистият плам, разгорял се в сърцето й, я пречистваше от всякаква отмъстителност. Тя дори се усмихна, защото погледна индийския Бакхус и си помисли, че две млади, красиви, свободни и влюбени същества няма защо да се боят от този стар, мръсен, подъл човек, който безшумно се приближаваше към нея като змия. И така, вместо да изпитва ярост и отвращение към Родин, красивата девойка усети прилив на присмехулна развеселеност, големите й очи заблестяха от щастие и в тях заискриха пламъчета на сарказъм и ирония.

Родин се почувствува притиснат. Този тип хора предпочитат да имат работа с необуздани врагове, вместо с присмехулници. От яростния гняв на враговете си те се спасяват с падане на колене, с плач, с въздишки и клетви или се изправят пред тях въоръжени и безмилостни, но лесно се объркват пред хапливите подигравки. Така стана и с Родин. Поставен между два огъня, между Адриана Кардовил и господин дьо Монброн, той почувствува, че няма лесно да се отърве.

Графът пръв откри огъня. Той изправи гордо глава и каза на Родин:

— А, добре дошло, добродетелно старче.

— Приближете се, приближете се, господине — поде Адриана с иронична усмивка, — заповядайте. Вие сте бисер на приятелството, образец за философите, открит враг на всяко лукавство, на всяка лъжа. За толкова неща трябва да ви поздравя…

— От вас, скъпа госпожице, приемам всичко, приемам дори и най-незаслужените похвали — каза йезуитът с пресилена усмивка, разкривайки мръсните си, пожълтели и изгнили зъби. — Но мога ли да зная с какво съм заслужил вашите поздравления?

— С проницателността си, господине, тя е толкова рядко качество — отвърна Адриана.

— А пък аз, господине — каза графът, — се прекланям пред вашата любов към истината. Това качество вече е абсолютна рядкост.

— Аз ли съм проницателен? За какво, скъпа госпожице? — попита невъзмутимо Родин. — По какво съдите, че обичам истината, господине — обърна се той и към господин дьо Монброн.

— По какво ли? — отвърна Адриана. — Вие разгадахте една много завоалирана тайна и успяхте да надникнете в най-съкровените кътчета на едно женско сърце…

— Аз ли, скъпа госпожице?

— Да, вие и трябва да се радвате, защото вашата проницателност даде много добри плодове.

— А вашата любов към истината извърши истински чудеса — добави графът.

— Човек изпитва голямо удоволствие, когато върши добрини, без да подозира — отговори Родин, който продължаваше да се държи в отбранителна позиция и тайно поглеждаше ту към графа, ту към Адриана, — но мога ли да зная за какво ме хвалите?

— Господине, признателността ме задължава да ви кажа защо ви хваля — лукаво започна Адриана. — Вие открихте и съобщихте на принц Джалма, че аз съм лудо влюбена в един младеж. Щом е така, можете да се гордеете с проницателността си, защото познахте.

— Вие открихте и казахте на госпожицата, че принц Джалма е страстно влюбен в една жена — добави графът. — Можете да се гордеете с проницателността си, скъпи господине, защото и този път сте познал.

Родин се почувствува засрамен и се обърка.

— Онзи, когото обичам аз, е принцът — каза Адриана.

— А онази, която обича принцът, е госпожицата — допълни графът.

Тези много тревожни разкрития стреснаха Родин, той онемя, изплаши се и се замисли за бъдещето.

— Сега разбирате ли, господине, защо сме ви толкова благодарни? — още по-насмешливо попита Адриана. — Аз и принцът успяхме да узнаем за взаимните си чувства благодарение на вашата проницателност и на трогателното ви съчувствие към нас. Много сме ви задължени.

Йезуитът бавно възвърна първоначалното си хладнокръвие и престореното му спокойствие много ядоса господин дьо Монброн, който би предприел нещо съвсем различно, ако не беше Адриана.

— Госпожице — каза Родин, — всичко, което имах честта да чуя, е погрешно. Никога в живота си не съм споменавал за вашето достойно за уважение и напълно прилично чувство, което може би изпитвате към принц Джалма.

— Наистина, вие сте толкова благоразумен, че говорейки за огромната любов на Джалма, предпазливо и деликатно ми съобщихте, че той не обича мен…

— Същото това благоразумие ви накара да кажете на принца, че госпожица Кардовил е лудо влюбена, но не в него…

— Господин графе — безстрастно отвърна Родин, — мисля, че е излишно да споменавам колко малко ми е необходимо, за да се объркам в любовните интриги.

— Млъкнете, господине. Вашата скромност всъщност е егоизъм. За бога, във ваш интерес е, да не се изкарвате толкова некадърен. Ако това се разчуе, какво ще си помислят за вас. Затова по-добре се погрижете за честните си дребни занимания, на които безспорно се отдавате — грубо каза графът.

— Докато съм с вас, имам само едно занимание, господине — не по-малко грубо му отвърна Родин, — да бъда ваш слушател.

— Така ли, скъпи господине — презрително отговори графът, — а не знаете ли, че има различни средства за наказание на безочливите и нахални хора?

— Графе! — възмути се Адриана.

Родин продължи съвсем спокойно:

— Не разбирам добре, господине, каква смелост трябва да има човек, първо, за да заплашва и нарича безочлив един беден старец като мен и второ…

— Господин Родин — прекъсна го графът, — първо, един беден старец като вас, който върши злини и се прикрива зад старостта си като я позори, едновременно е и малодушен, и лош човек. Второ, що се отнася до възрастта, ще ви кажа честно: не вярвам, че ловците на вълци и полицаите се отнасят с уважение към старите вълци и старите престъпници. Какво ще кажете по този повод, скъпи господине?

Родин остана невъзмутим, повдигна прозрачните си клепачи, погледна със змийските си очички графа, прониза го със студения си, остър като стрела поглед и отново спусна клепачи, а мъртвешкото му лице помръкна.

— Понеже нямам нещастието да бъда нито стар вълк, нито стар престъпник, ще ми позволите, господин графе, да ви кажа, че не се тревожа от преследванията нито на ловците на вълци, нито на полицаите. Що се отнася до укорите, с които ме обсипвате, имам много прост начин да ви отговоря… Не казвам да се оправдая, защото аз никога не се оправдавам.

— Нима! — възкликна графът.

— Никога! — отвърна с леден тон Родин. — Делата ми ме оправдават. Затова ще отговоря просто. Като видях дълбокото, необуздано и дори опасно впечатление, което госпожица Кардовил направи на принца…

— Доказателството, което ми давате за любовта на принца към мен, ще оправдае злото, което искахте да ни причините — прекъсна го Адриана с прелестна усмивка. — Нека нашето предстоящо щастие бъде единственото ви наказание.

— Може би няма нужда нито от оправдание, нито от наказание, скъпа госпожице, защото както имах честта да ви кажа преди малко, бъдещето ще оправдае моето поведение. Да, бях принуден да кажа на принца, че вие не обичате него, а друг, и също, че той не обича вас, но направих това само за ваша полза. Може би моята привързаност към вас ме е заблудила, защото аз не съм непогрешим, но след онова, което сторих за вас, вероятно имам право да се изненадвам от вашето отношение към мен. Аз не се оплаквам. Както нямам навика да се оправдавам, така нямам навика и да се оплаквам.

— Наистина, много храбро от ваша страна, господине — каза графът, — да не желаете нито да се оплаквате, нито да се оправдавате за злото, което вършите.

— За злото, което върша ли?! — Родин изгледа зловещо графа. — На гатанки ли ще си играем?

— А как се нарича това, господине, ако не зло? — извика с негодувание графът. — С лъжите си докарахте принца до такова състояние, че той на два пъти се опита да посегне на живота си. Освен това с измамата си въведохте госпожицата в толкова жестока заблуда, че ако не беше решението, което взех днес, всичко това можеше да има гибелни последствия. Според вас, как се нарича всичко това?

— Господин графе, можете ли да ми кажете каква полза имам от тяхното отчаяние и от заблудата им, дори ако приемем, че аз съм причина за тях?

— Разбира се, че имате голяма полза — каза строго графът. — И колкото по-необяснима е тя, толкова е по-опасна, защото както виждам, вие сте от онези хора, на които чуждото нещастие носи изгода и доставя удоволствие.

— И двете неща са твърде много за мен, господин графе. Ще се задоволя само с ползата — каза Родин и се поклони.

— Безсрамното ви хладнокръвие няма да ме накара да променя мнението си. Всичко това е много важно — разсъждаваше графът. — Невъзможно е такава хитроумна подлост да бъде дело само на един човек. Кой знае дали тя не е плод на омразата, която госпожа Сен-Дизие храни към госпожица Кардовил?

Адриана изслуша този спор с огромно внимание. Внезапно тя потръпна, сякаш я осени ненадейно откритие, а след кратко мълчание каза без яд, без гняв, спокойно и кротко:

— Господине, казват, че щастливата любов прави чудеса. Струва ми се, че ще повярвам на това, защото след като поразмислих и си припомних някои обстоятелства, вашето поведение ми се разкри в нова светлина.

— Какво имате предвид, скъпа госпожице?

— За да споделите моето мнение, позволете ми да ви припомня няколко неща. Гърбавото ми беше много предано. То ми бе дало неоспорими доказателства за привързаността си към мен. Умът й съответствуваше на благородното й сърце. Ненадейно тя изчезна от дома ми по тайнствен начин и ако ви бях послушала, щях да имам гнусни подозрения към нея. Господин дьо Монброн ме обича бащински, но честно казано, вие никак не сте му симпатичен, затова се опитахте да всеете недоверие между него и мен, и накрая, принц Джалма ме обича, а вие използувате най-лукавите средства, за да убиете това чувство. Не зная защо вършите това, само зная, че то е в моя вреда.

— Госпожице, струва ми се, че не само не знаете, но и забравяте сторените ви добрини — строго каза Родин.

— Няма да отрека, че вие ме спасихте от лечебницата на доктор Баление, но и без това след няколко дни господин дьо Монброн щеше да ми помогне.

— Права сте, дъще — каза графът, — сигурно той е искал да си припише заслугата за онова, което и без това щеше да стане с помощта на истинските ви приятели.

— Значи така, вие се давите, а аз ви спасявам. Трябва ли да ми бъдете признателна? Не, защото след малко щеше да мине друг човек и, естествено, да ви спаси — иронизира Родин:

— Сравнението ви не е съвсем сполучливо — усмихна се Адриана. — Лечебницата и реката не са едно и също. И макар днес да вярвам, че сте способен да плувате между две течения, в този случай старанията ви отидоха на вятъра. Вие просто ми отворихте вратата, която и без това по-късно щеше да се отвори.

— Правилно, дъще — разсмя се графът.

— Зная, че вие не се погрижихте само за мен. Помня, че предадохте на маршал Симон дъщерите му, но вярвам, че и жалбата на маршала за децата му нямаше да остане без последствия. Зная, че върнахте на един стар войник кръста му, връчен от императора, който за него беше светиня. Това е много трогателно. Зная, че вие разкрихте абат д’Егрини и доктор Баление, но аз също бях решила да ги предам на правосъдието. Всичко това показва, че вие сте много умен човек, господине.

— Какво говорите, госпожице — смирено каза Родин.

— Изключително изобретателен човек…

— О, госпожице…

— Аз не съм виновна, че по време на дългия ни разговор у господин Баление вие издадохте тези свои качества, които — признавам, ми направиха много силно впечатление и които сега, както виждам, искате да скриете. Но какво да се прави, господине, за един необикновен ум като вашия е трудно да остане в сянка. Но понеже е възможно, макар и по различни, да, по съвсем различни пътища да вървим към една и съща цел, както вие твърдяхте у господин Баление, ще ви дам един съвет в интерес на нашето бъдещо сътрудничество и ще бъда много откровена.

Родин слушаше госпожица Кардовил външно безстрастен, с шапка под мишница, скръстил ръце на жилетката си и единствено пръстите му помръдваха. Все пак имаше и един забележим признак на голямото смущение, което му причиняваха спокойните думи на Адриана — бледите клепачи на йезуита, които той лицемерно притваряше, бавно почервеняха от силния наплив на кръв. Въпреки това той се поклони и с нетрепващ глас отговори на девойката:

— Винаги съм уважавал добрите съвети и откровеността.

— Както забелязахте, господине, щастливата любов дава на човека такава проницателност, такава сила и такава дързост, че той започва да си играе с опасностите, разкрива клопките и преодолява препятствията. Вярвайте ми, че божествената светлина, с която греят две силно влюбени сърца, е достатъчна да разпръсне най-дълбокия мрак и да разкъса всички примки. Ще ви дам пример. В Индия, простете ми тази слабост, но много обичам да говоря за Индия, за да прекарат спокойно нощта, пътешествениците палят голям огън пред ажупата си (извинете ме за тази чужда дума) и докато блясъкът му осветява околността, всички ужасни, отровни гадини бягат, защото се плашат от светлината и живеят в тъмнината…

— Дотук не схващам значението на вашето сравнение — каза Родин, като започна да се надига на пръсти и да приклепва все повече с кървясалите си клепачи.

— Ще бъда по-ясна — усмихна се Адриана. — Представете си господине, че последната услуга, която направихте на мен и на принца, защото вие непрекъснато напомняте за извършените от вас услуги, е едно съвсем ново и доста умело изиграно поведение от ваша страна…

— Браво, дъще — зарадва се графът, — присъдата ти е точна.

— Ха, че това присъда ли е? — без изненада възкликна Родин.

— Не, господине — засмя се Адриана, — не е присъда, а обикновен разговор между млада девойка и стар философ, приятел на доброто. Представете си също, че редовните услуги, които правихте на мен и на моите роднини, внезапно ми отвориха очите. Или по-точно — добави важно госпожицата, — представете си, че както Бог дава на жената майчиното чувство, за да закриля детето си, така и моето щастие ми даде чувството да го предпазвам. Не зная какво предчувствие ми просветли хилядите неясни досега обстоятелства и ненадейно ми разкри, че вместо мой приятел, вие може би сте най-опасния враг както за мен, така и за рода ми.

— Значи от присъда минаваме към предположения — каза невъзмутимо Родин.

— А от предположенията, господине, трябва да ви кажа, че ще минем към твърденията — продължи Адриана с достойнство и спокойна твърдост. — Да, сега зная, че за известно време съм била ваша жертва. Ще споделя с вас без омраза, без гняв, но със съжаление, че човек се натъжава, гледайки как един просветен и умен мъж се унижава до такава степен, извършвайки куп дяволски хитрини, че накрая става за смях. Нима има нещо по-смешно от това, човек като вас да бъде сразен от една госпожица, чието единствено оръжие, единствена защита и единствено познание е любовта! С една дума, господине, от днес нататък аз ви смятам за свой постоянен и опасен враг, защото виждам целта ви, но не зная с какви средства искате да я постигнете. Няма съмнение, че тези средства ще бъдат всевъзможни. Но въпреки това не се страхувам от вас. Още утре ще съобщя всичко на рода си и нашето дейно, разумно и решително съгласие ще ни пази, защото явно става дума за онова огромно наследство, от което без малко не ни лишиха. Какво сходство може да има между действията, за които ви обвинявам, и целта, която преследвате? Изобщо не зная, но както сам ми казахте, моите неприятели са толкова опасни и хитри, интригите им са толкова заплетени, а действията им — толкова умели, че човек трябва да очаква и да предвижда всичко. Ще запомня този урок. Обещах ви да бъда откровена, господине, и мисля, че бях достатъчно откровена.

— Ако аз съм ваш враг, поне от благоразумие би трябвало да не бъдете толкова откровена — невъзмутимо каза Родин. — Но вие ми обещахте и един съвет.

— Съветът ще бъде кратък. Не се опитвайте да се борите с мен, защото, както виждате, тук има нещо по-силно от вас и от вашите съобщници — жена, която защитава щастието си.

Адриана произнесе последните думи толкова уверено, а в красивите й очи се четеше такава смелост, че въпреки цялото си нахалство, Родин за миг се уплаши. Но той изобщо не се смути и след като помълча, отвърна с презрително състрадание:

— По всяка вероятност повече няма да се видим, скъпа госпожице, затова винаги помнете едно: аз никога не се оправдавам. Оправдава ме бъдещето. А същевременно нищо не ми пречи да бъда ваш предан слуга — и той се поклони. — Приемете искрените ми почитания, господин графе — добави Родин и се поклони още по-ниско на господин дьо Монброн, а след това излезе.

Щом йезуитът напусна стаята. Адриана веднага отиде до писалището си, написа набързо няколко думи, запечата писмото и каза на господин дьо Монброн:

— Няма да се видя с принца преди утрешния ден от суеверие, а и защото според моите планове тази среща трябва да бъде тържествена. По-късно ще ви разкажа, но сега веднага трябва да му предадете това писмо, защото с неприятел като Родин всичко трябва да се предвижда…

— Права сте, дъще, ще отнеса писмото.

— Пиша му доста неща, които биха облекчили скръбта му, но не толкова, че да се лиши от щастието на внезапната радост, която съм му подготвила за утре.

— Това е много умно. Веднага отивам при принца, но няма да се видя с него, защото едва ли ще се стърпя да не му кажа всичко… А, добре, че се сетих. А разходката, за която говорихме и представлението, което мислехме да посетим тази вечер?

— Разбира се, че сега повече от всякога имам нужда от развлечение, за да изчакам утрешния ден. Освен това чувствувам, че чистият въздух ще ми се отрази добре — разговорът с Родин ме пораздразни.

— Стар негодник… Но друг път ще говорим за това. Сега отивам при принца, а после ще дойда да ви взема заедно с госпожа Моринвал, за да отидем на „Шан-з-Елизе“ — и граф дьо Монброн излезе толкова развеселен, колкото отчаян и тъжен беше на влизане.

VI глава
„Шан-з-Елизе“

От разговора между Родин и госпожица Кардовил изминаха около два часа.

Многобройната тълпа, привлечена на разходка по „Шан-з-Елизе“ от ясния, хубав пролетен ден (беше към края на месец март) спираше й се възхищаваше на една много богата карета с великолепни коне.

Каретата беше синя. В нея бяха впрегнати четири красиви породисти коня с черни гриви, с лъскав хамут, целия в сребро и пурпур. На капрата й седяха двама млади кочияша, еднакви на ръст, с наметала от черно кадифе, с яркосини кашмирени жилетки с бели яки, с кожени панталони и запретнати ботуши. Отзад стояха двама едри, напудрени слуги, също с яркосини ливреи с бели яки и бели маншети. Нямаше по-красива и по-добре поддържана карета. Конете вървяха в раван, пристъпяха едновременно, хапеха юздите си, потънали в пяна, и от време на време разтърсваха кокардите си от синя и бяла коприна със спуснати панделки, окичени с разцъфнали рози. От едната страна на каретата яздеше облечен с изящна простота конник и с гордо удоволствие оглеждаше цялото й великолепие, създадено от неговите ръце. Този конник беше господин дьо Бонвил, телохранителят на Адриана, както казваше господин дьо Монброн, а каретата беше на госпожица Кардовил.

В програмата на деня стана една малка промяна. Господин дьо Монброн не успя да предаде писмото на Джалма от Адриана, защото според думите на Фарингея принцът излязъл извън града още от сутринта заедно с маршал Симон, но щял да се върне привечер и тогава ще получи писмото.

Адриана беше напълно спокойна за Джалма, защото знаеше, че той ще прочете няколкото реда, които без да му разкриват щастието, което го очаква, ще му дадат възможност да го предчувствува. По съвета на господин дьо Монброн тя отиде на разходка със собствената си карета, за да покаже пред обществото, че въпреки злостните слухове, които разпространяваше госпожа Сен-Дизие, тя е категорична в решението си да живее сама и да държи самостоятелна къща.

Адриана носеше малка бяла шапчица с къс воал, поръбен с копринена шевица, която обрамчваше свежото й лице и златната й коса. Роклята й с червена кадифена гарнитура почти не се виждаше под големия зелен кашмирен шал. Младата маркиза дьо Моринвал, също много красива и много изящно облечена, седеше от дясната й страна, а господин дьо Монброн беше се настанил в предната част на каретата.

Онези, които познават парижкото общество или по-точно онази негова недостъпна и рядко срещана част, която през всеки хубав и слънчев ден отива за час-два в Елисейските полета, за да види нещо и за да видят нея, могат да разберат, че присъствието на госпожица Кардовил по време на тази разходка беше извънредно събитие. Отбраното общество не можеше да повярва на очите си, гледайки тази млада, осемнадесетгодишна милионерка от цвета на аристокрацията да се показва пред него в собствената си карета, тъй като живеейки напълно, свободна и независима, тя бе влязла в разрез с всички традиции и всички правила за благоприличие.

Тази свобода изглеждаше чудовищна и обществото се потресе като видя, че поведението на младата девойка, преливаща от красота и достолепие, напълно опровергава клеветите, които разпространяваха госпожа Сен-Дизие и нейните приятели за мнимата лудост на Адриана.

Много хубави младежи, възползувайки се от познанството си с маркиза дьо Моринвал и с граф дьо Монброн, дойдоха да я поздравят и известно време вървяха успоредно с конете, за да видят, да разгледат, а може би и да чуят госпожица Кардовил. Адриана разговаря с всички с присъщите си прелест и духовитост, а те останаха очаровани и изумени. Онова, което в началото се смяташе за безумна себичност, сега се превръщаше в чаровна оригиналност и от госпожица Кардовил зависеше още същия ден да я провъзгласят за царица на изяществото и модата.

Младата, хубава девойка много добре разбираше какво впечатление прави на обществото и се гордееше заради Джалма, защото тя го сравняваше с тези светски хора и нейното щастие растеше. И действително, младежите, повечето от които никога не бяха напускали Париж или най-много да бяха ходили до Неапол и Баден, й се виждаха твърде безцветни в сравнение с Джалма. Въпреки че беше съвсем млад, той вече много пъти бе ръководил кървави битки и славата за неговото безстрашие и геройско великодушие, която с почуда описваха пътешествениците, идваше от недрата на Индия и достигаше до Париж. А освен това, хубавите младежи с малки шапчици, тесни рединготи и огромни вратовръзки не можеха да се мерят с индийски принц, чието изящество и мъжествена красота се подсилваха от блестящото му, богато и екзотично облекло.

И изобщо през този щастлив ден за Адриана всичко беше само радост и любов. Залязващото в чистото небе слънце багреше околността със златистите си лъчи. Въздухът беше хладен. Каретите се носеха насам-натам. Преминаваха забързани конници. Лек ветрец развяваше панделките и перата по шапките на жените. Навред цареше шум, движение и блясък. От каретата Адриана се наслаждаваше на тази блестяща върволица от целия парижки разкош, но сред общия лъскав хаос от съзнанието й не излизаше тъжното, хубаво лице на Джалма. В този момент нещо падна в коленете й и тя се стресна. Беше едно малко поувяхнало букетче от синчец. Адриана дочу глас на дете, което вървеше след каретата и повтаряше:

— За Бога, добра госпожо, дайте ми една монета!

Адриана се обърна назад и видя едно бедно, бледо, хилаво момиче с кротко и тъжно лице, облечено в дрипи, което поднасяше ръка за милостиня и умолително гледаше към нея. Адриана се натъжи при вида на крайната беднотия сред общия разкош и си спомни за Гърбавото, което може би точно в този момент изнемогваше от оскъдицата си.

— Е — каза си девойката, — днешният ден не може да бъде само ден на щастие и радост за мен. — Тя се показа през прозорчето на каретата и попита момичето: — Имаш ли си майка, детенце?

— Не, госпожо, нямам нито майка, нито баща.

— Тогава кой се грижи за теб.

— Никой, госпожо. Продавам тези букетчета и трябва да занеса пари, иначе ще ме бият.

— Горкото момиче!

— За Бога, добра госпожо, дайте ми една монета, само една монета! — каза момичето и продължи да върви успоредно с каретата.

— Скъпи графе — усмихна се Адриана на господин дьо Монброн. — Няма да ви е за пръв път, ако откраднете това момиче, нали? Наведете се през вратичката, хванете го с две ръце и го вдигнете при нас. Веднага ще го скрием между госпожа дьо Моринвил и мен и ще се приберем, без никой да ни забележи.

— Как?! — изненада се графът. — Вие искате…

— Да, моля ви.

— Но това е лудост!

— Може би вчера бихте имали право да наречете този мой каприз лудост, но днес — и Адриана наблегна на последната дума, гледайки красноречиво господин дьо Монброн, — днес трябва да разберете, че това е мой дълг.

— Да, разбирам доброто ви, благородно сърце — трогна се графът, а госпожа дьо Моринвал, която изобщо не знаеше за любовта на госпожица Кардовил към Джалма, гледаше с недоумение и любопитство ту единия, ту другия.

Граф дьо Монброн се наведе през вратичката, протегна ръце към момичето и му каза:

— Подай ми ръчичките си, пиленце.

Момичето се учуди, но простря двете си ръце. Тогава графът го хвана здраво и леко го повдигна, тъй като каретата беше ниска и вървеше много бавно. Момичето бе по-скоро смаяно, отколкото изплашено и не отрони звук. Адриана и госпожа дьо Моринвал веднага му направиха място помежду си и то се изгуби под шаловете на двете млади дами. Всичко стана толкова бързо, че само няколко души, които минаваха по отсрещната пътечка, забелязаха кражбата.

— А сега, графе, да бягаме час по-скоро с нашата плячка — разсмя се Адриана.

Господин дьо Монброн се изправи и каза на кочияша:

— Карайте към двореца.

Четирите коня се понесоха в крак.

— Струва ми се, че ще осветя този щастлив ден и моят разкош ще бъде оправдан — мислеше си Адриана. — И докато намеря отново нещастното гърбаво момиче, което ще направя на всяка цена, поне мястото му няма да бъде празно.

Странните съвпадения не са рядкост. В момента, в който Адриана си мислеше за Гърбавото, съвсем наблизо започна да се струпва тълпа, към която се присъединяваха все повече и повече хора.

— Погледнете, вуйчо — каза госпожа дьо Моринвал, — хората се събират там. Какво ли се е случило? Да спрем и да изпратим някой да разбере какво става?

— Много съжалявам, но не мога да задоволя любопитството ти — отвърна графът и извади часовника си. — Наближава шест. Представлението с дивите зверове ще започне в осем. Имаме време само да се приберем и да вечеряме. Нали така, дъще? — обърна се той към Адриана.

— Какво ще кажете, Юлия? — обърна се госпожица Адриана към маркизата.

— Да вървим — отговори младата жена.

— Ще ви бъда много благодарен, ако не се бавите — каза графът, — защото след като ви заведа в „Порт-Сен-Мартен“, ще трябва да отскоча за половин час до клуба, за да гласувам за лорд Камбъл, когото представлявам.

— Значи аз и Адриана ще останем сами на представлението, така ли, вуйчо?

— Нали вашият съпруг ще ви придружи.

— Да, вуйчо, но въпреки това не ни оставяйте.

— Не се тревожете, бързо ще се върна, защото и аз съм любопитен да видя страшните животни и прочутия звероукротител Морок.

След няколко минути каретата на госпожица Кардовил излезе от „Шан-з-Елизе“ заедно с малкото момиченце и пое към улица „Анжуй“. В същото време, когато великолепната карета се изгуби, тълпата, за която споменахме, все повече се разрастваше. Един господин се доближи до някакъв младеж, който се намираше в края на струпалото се множество, и го попита:

— Какво има там? Защо се събират?

— Казват, че едно бедно гърбаво момиче е припаднало от глад.

— Гърбаво момиче ли? Голяма работа. Достатъчно гърбави има и без това — пошегува се дебелашки господинът и се изсмя грубо.

— Гърбавото или не, заслужава съчувствие, щом умира от глад, така че няма защо да се смеете, господине — не успя да въздържи гнева си младежът.

— Съмнявам се, че умира от глад — сви рамене господинът. — Само лентяите, които ги мързи да работят, умират от глад и така им се пада.

— А пък аз, господине, се облагам, че съществува само едно нещо, от което вие никога няма да умрете — възмути се младежът от жестоката безочливост на този господин.

— Какво искате да кажете? — попита надуто господинът.

— Искам да кажа, господине, че вие никога няма да умрете от чувство за милосърдие.

— Господине! — ядоса се грубиянът.

— Какво има, господине? — попита младежът и погледна опонента си в очите.

— Нищо… — отвърна му господинът, обърна се и, ругаейки, тръгна към една жълта карета, на която бе изписан герб с баронски венец.

Един смешно облечен слуга със златни ширити върху зелените панталони и множество висулки, които достигнаха до петите му, стоеше изправен до коня и не забеляза, че господарят му идва.

— Къде гледаш, говедо? — извика господинът и блъсна слугата с края на бастуна си.

Слугата се обърна изплашен:

— Господине, аз…

— Никога ли няма да се научиш да ме наричаш господин барон, негоднико! — развика се богаташът. — Хайде, отваряй вратата.

Този господин беше барон Трипо — фабрикантът, банкерът, лихварят.

А нещастното недъгаво момиче беше Гърбавото, което наистина припадна, изнемощяла от глад и недоимък, тъкмо когато отиваше при госпожица Кардовил. Несретницата се осмели да презре срама и жестоките подигравки, които очакваше да я посрещнат в тази къща, след като доброволно я бе напуснала. И този път тя не отиваше заради себе си, а заради сестра си Цефиза, заради Вакханалната царица, която се бе върнала в Париж преди един ден и която Гърбавото искаше да спаси от ужасната й участ с помощта на Адриана.

Два часа след тези събития хиляди хора се тълпяха около театъра „Порт-Сен-Мартен“, за да присъствуват на представлението на Морок, който щеше да се бори с прочутата черна явска пантера на име Смърт.

След малко пред входа на театъра слязоха от каретата си Адриана и господин дьо Моринвал заедно с госпожа дьо Моринвал. Към тях трябваше да се присъедини и граф дьо Монброн, когото на отиване оставиха в клуба.

VII глава
Зад завесата

Огромният салон на театър „Порт-Сен-Мартен“ беше препълнен с нетърпеливо множество. Както бе казал господин дьо Монброн на госпожица Кардовил, цял Париж се тълпеше с огромно любопитство на представленията на Морок. Няма нужда да споменаваме, че звероукротителят окончателно се бе отказал от дребната търговия с религиозни предмети, от които толкова печелеше в гостилницата „Белия сокол“ близо до Лайпциг. Той също бе изоставил и големите картини, които изобразяваха странните превращения на Морок. Тези отживелици нямаше да минат в Париж.

Морок привършваше тоалета си в една от гримьорните, която му бяха заделили. Освен ризницата и броните на ръцете и краката си, той бе обул широки червени панталони, пристегнати около глезените с жълти метални закопчалки. Черната му горна дреха, цялата в злато и пурпур, също беше пристегната на кръста и на китките на ръцете с по-големи метални закопчалки. Това странно облекло го правеше още по-зловещ. Гъстата му русолява брада се спускаше ниско над гърдите, а черната му шапка беше омотана в дълга бяла муселинена ивица плат.

В Германия Морок се правеше на набожен пророк, а в Париж стана комедиант, успявайки, като своите покровители, напълно да се съобразява с обстоятелствата.

В стаята седеше и Жак Ренепон или Голчо и наблюдаваше в захлас Морок.

От деня, в който пожарът съсипа фабриката на господин Харди, Жак не се отделяше от Морок и прекарваше всяка нощ в пиянство, чиито пагубни последствия бяха лесно преодолими за звероукротителя, тъй като той сякаш бе направен от желязо. Но лицето на Жак беше съвсем променено: страните му хлътнаха и се покриха с мъртвешка бледност; погледът му понякога се рееше безсмислено, понякога святкаше със зловещи пламъчета, които разкриваха опустошената му същност от безпътния живот, а горчивата му, иронична усмивка постоянно блуждаеше по пресъхналите устни. Живият му и весел преди време ум сега непрекъснато се опитваше да надделее затъпяването от непрекъснатото пиянство. Отвикнал от труда, страстно отдаден на просташки удоволствия, без които вече не можеше, опитал се да удави във виното и последната си капчица честност, Жак стигна до там, че без никакъв срам приемаше щедрата милостиня за скотските си развлечения, с които го подкупваше Морок. И наистина, звероукротителят прахосваше доста средства за техните гуляи, но никога не му даваше пари на ръка, за да не се лиши от влиянието си над него.

След като понаблюдава втренчено Морок, Жак му каза:

— Бога ми, занаятът ти е много хубав. Можеш да се гордееш, че в целия свят няма друг като теб. Жалко, че не се занимаваш само с това.

— Какво искаш да кажеш?

— А онзи заговор, заради който денонощно ме държиш нащрек?

— Още не му е дошло времето, затова искам да си ми под ръка, когато настъпи великият ден. Досаждам ли ти?

— Не. Иначе какво щях да правя? Кръвта ми е станала на алкохол, така че и да искам да работя, няма да имам сили… И по-добре, защото пиенето не ми позволява да мисля.

— За какво?

— Много добре знаеш, че когато мисля, имам само едно нещо предвид — мрачно каза Жак.

— Още ли не си забравил Вакханалната царица? — подозрително попита Морок.

— Не мога да я забравя. А когато окончателно престана да мисля за нея, значи или съм умрял, или съвсем съм затъпял.

В стаята се втурна запъхтеният Голиат и прекъсна разговора.

Той изглеждаше още по-едър и огромен, защото беше облечен като Алцид: яките му крака бяха обути в клин с телесен цвят, под който изпъкваха дебелите му колкото пръст вени. Над него носеше къси червени панталони.

— Какво се е случило, че връхлиташ като буря? — попита го Морок.

— Бурята е в залата: хората се възмущават и викат като полудели. Но не е само това.

— Какво друго има?

— Тази вечер Смърт не може да участвува.

Морок се обърна бързо и разтревожено:

— Защо да не може?

— Идвам оттам. Лежеше просната на една страна и ушите й висяха като отрязани. Знаеш какво значи това.

— Нищо особено — каза Морок и се обърна към огледалото, за да довърши накита на главата си.

— И това е предостатъчно, защото е много разярена. Не съм я виждал такава от онази нощ в Германия, когато изкорми крантавата бяла кобила. Очите й пускат искри.

— Ще й сложа здравия нашийник.

— Здравия нашийник ли?

— Да.

— Значи ще трябва да ти прислужвам — каза исполинът. — И да се преобличам…

— Млъквай!

— Но не е само това — продължи Голиат.

— Какво има още?

— Предпочитам да ти кажа веднага…

— Говори по-бързо.

— Тук е и…

— Кой е тук, говедо?

— Англичанинът.

Морок настръхна и отпусна ръце.

Жак се изненада от пребледнелия му, намръщен вид.

— Ти видя ли го? — извика Морок. — Сигурен ли си, че е той?

— Съвсем сигурен съм. Надникнах през завесата и го видях в малката ложа. Иска да следи всичко отблизо. Явно е нащрек.

Морок потръпна. Този обикновено невъзмутим човек се притесни и изглеждаше толкова изплашен, че Жак му каза:

— Какъв е този англичанин, че толкова се страхуваш?

— Следи ме още от Страсбург, където ме срещна за пръв път — не криеше смущението си Морок. — Пътува с конете си бавно, като мен и спира там, където спирам аз, за да не изпусне нито едно мое представление. Но два дни преди да дойда в Париж, ме изостави и аз помислих, че съм се отървал от него — въздъхна звероукротителят.

— Защо трябва да се отърваш от толкова ревностен почитател? — учуди се Жак.

— Този нещастник се е обзаложил, че ще бъда разкъсан пред него по време на някое представление — още по-мрачно отвърна Морок. — Той се надява да спечели, затова не ме изоставя.

Тази мисъл на англичанина се стори толкова странна и смешна на Голчо, че той за пръв път се изсмя от сърце.

Пребледнял от гняв, Морок се втурна застрашително към него, а Голиат застана помежду им.

— Недей… Не се ядосвай — каза Жак. — Това е несериозно. Няма да се смея повече.

Морок се успокои и с глух глас рече на Голчо:

— Да не мислиш, че съм страхливец?

— Нищо подобно не мисля.

— Но този англичанин с дебелашко лице ми вдъхна повече страх дори от тигъра и от пантерата ми.

— Предполагам, но не мога да разбера какво толкова те плаши присъствието на този човек — отговори Жак.

— Как така не разбираш, нещастнико! — извика Морок. — Принуден съм непрекъснато да следя и най-малкото движение на дивия звяр, когото хипнотизирам с жестове и поглед. Но изтръпвам като зная, че има две очи, които очакват най-дребното невнимание от моя страна, за да попадна между зъбите на животните.

— Ясно — отговори Жак и потръпна. — Ужасно нещо!

— Да, защото когато изляза на сцената, напразно се старая да не гледам англичанина. Все ми се струва, че пред себе си виждам две огромни, кръгли, втренчени в мен очи. Веднъж за малко тигърът Каин не ми откъсна ръката. Англичанинът ме разсея, дявол да го вземе! Гръм да го порази! Този човек ще стане причина за моята гибел! — извика Морок и започна да се разхожда неспокойно из стаята.

— А освен това, тази вечер Смърт е с клепнали уши — грубо допълни Голиат. — Казвам ти, че ако упорстваш, днес англичанинът ще спечели.

— Махни се оттук, говедо. Престани да ме тормозиш с предсказанията си за нещастие — извика Морок. — Върви да приготвиш нашийника на Смърт.

— Твоя работа. Всеки прави това, което иска, а ти искаш пантерата да те схруска — каза исполинът и тежко-тежко излезе.

— Щом толкова се боиш, защо не кажеш, че пантерата е болна? — попита Голчо.

Морок сви рамене и отговори с животинска наслада:

— Чувал ли си за горчивото удоволствие на картоиграча, който залага живота и честта си на една карта? И с мен е така в тези всекидневни упражнения, когато животът ми е в опасност. Изпитвам нечовешко удоволствие да надвивам смъртта пред настръхналата и изплашена от смелостта ми тълпа. В края на краищата дори в страха, вдъхван ми от този англичанин, откривам страшен стимул, който ме отвращава, но аз му се поддавам.

В гримьорната влезе разпоредителят на театъра и прекъсна Морок.

— Да ударим ли третия звънец, господин Морок? — попита той. — Музиката свири само десет минути.

— Ударете го — каза Морок.

— Господин полицейският пристав отново прегледа двойната верига, с която ще бъде завързана пантерата, и забития в пода клин и установи, че всичко е здраво и съвсем безопасно — осведоми го разпоредителят.

— Да, безопасно е, само че не и за мен — измърмори звероукротителят.

— Значи да ударим третия звънец, господин Морок?

— Да, да — отвърна Морок и разпоредителят излезе.

VIII глава
Завесата се вдига

Третият звънец екна тържествено зад завесата, музиката засвири, но честно казано, никой не я слушаше.

Залата беше много оживена. С изключение на двете авансцени, всички места бяха заети. Много красиво облечени жени, привлечени, както винаги, от екзотичното странно представление, пълнеха ложите. В партера бяха насядали повечето от младежите, които през деня се разхождаха на коне по „Шан-з-Елизе“. Думите, които те си разменяха, ще ни дадат възможност да си изградим представа за естеството на техния разговор.

— Знаете ли, скъпи приятелю, за представлението на „Атали“ едва ли би се събрало толкова отбрано общество.

— Разбира се. Скромният гласец на един комедиант е нищо в сравнение с рева на лъва.

— Не разбирам защо позволяват на Морок да връзва пантерата за желязна верига. Ами ако тя се строши?

— Това ми напомня за дребничката госпожа дьо Бленвил, която не е тигрица, но къса вериги. Виждате ли я на втория ред, срещу нас?

Добре й се отрази скъсването на съпружеската верига, както вие се изразявате. Сега ми се вижда много по-хубава.

— А, ето и красивата дукеса Сен-При. Както виждам, тази вечер тук са се събрали всички красавици и красавци, но ние не сме от тях.

— Истински италиански театър! Колко радост и веселие!

— Сега най-важното е човек да се повесели, защото може да не трае дълго.

— Откъде-накъде?

— Ами ако холерата дойде в Париж?

— Чак пък…

— Не се ли страхувате от холерата?

— Как да не се страхувам, щом идва от север и се разхожда с тояга в ръка?

— Дано по пътя дяволът я вземе, та да не видим зелената й физиономия!

— Казват, че е в Лондон.

— На добър й час!

— Предпочитам да говорим за друго. Може да го възприемете като моя слабост, но все пак не ми е приятно.

— Сигурно.

— Да, господа, не се лъжа. Това е тя…

— Коя?

— Госпожица Кардовил! Влиза с Моринвал и жена му. Това е истинско възкресение. Днес беше на „Шан-з-Елизе“, а тази вечер е тук.

— Тя е, наистина. Това е госпожица Кардовил.

— Боже мой, колко е хубава!

— Я ми подайте монокъла.

— Хубава, значи…

— Прелестна, очарователна!

— И при тази хубост и при дяволския си ум, тя е на осемнадесет години, има триста хиляди франка годишен доход, благородническо потекло и е свободна като птичка.

— Ако тя пожелае, още утре и дори още днес мога да бъда най-щастливия човек на света.

— Всичко това може да те подлуди!

— Твърдят, че двореца й на улица „Анжуй“ прилича на рай. Казват, че баните и спалнята й са като в приказките.

— И е свободна като птичка… Все за това си мисля.

— Ех, да бях на нейно място!

— Щях да се чувствувам лек като перце.

— Ех, господа, колко ли щастлив ще бъде онзи, когото тя обикне пръв.

— Мислите ли, че ще има много дръзки?

— Щом е свободна като птичка…

— Всички места се запълниха, с изключение на ложата, която се намира срещу госпожица Кардовил. Щастливци са онези, които ще седнем там.

— Видяхте ли на първите редове английската посланичка?

— И княгиня Алвимар… Какво чудовище!

— Казва се Жермини.

— Трябва да поздравим лъвовете и тигрите, които привлякоха толкова отбрано общество.

— Господа, забележете как всички красиви младежи наблюдават госпожица Кардовил.

— Появяването й е важно събитие.

— Има пълното право да се покаже пред обществото, защото разпространиха слуха, че е луда.

— Господа, вижте какво красиво, изваяно лице!

— Къде, къде!

— Там, в малката ложа, под тази на госпожица Кардовил.

— Като статуя е.

— Сякаш са го моделирали.

— Какви горещи, кръгли очи!

— Ами носът!

— Ами челото!

— Тихо, господа! Завесата се вдига.

И наистина, в този момент завесата се вдигна.

За да разберем онова, което ще се случи по-нататък, трябва да кажем няколко думи за обяснение.

Авансцената на първия етаж беше разделена на две ложи. В едната бяха насядали много госпожи, за които говореха младежите в партера. В другата, която бе по-близо до сцената, се беше настанил англичанинът — онзи странен, злокобен човек, от който се боеше Морок. Трябва да си надарен с редкия, изумителен гений на Хофман, за да опишеш това грубо, ужасно лице. Англичанинът беше около петдесетгодишен мъж с голямо, оголено, конусовидно чело. Под извитите му като змии вежди святкаха две огромни зелени очи, неестествено окръглени, неподвижни и сближени до кривия му островърх нос. Брадата му наполовина се скриваше във високата, широка вратовръзка от бял батистен плат, твърда както ризата на яката му с пречупени ъгли, достигащи до ушите. Суховатото му, зачервено лице още повече подчертаваше цвета и ириса на очите му. Изключително голямата му уста ту си тананикаше тихичко някаква шотландска песен, ту се извиваше в лукава усмивка. Беше облечен елегантно в син сюртук с метални копчета й бяла жилетка от памучен плат. Копчетата на ризата му бяха от великолепен рубин. Бе облегнал върху парапета на ложата големите си ръце в лъскави ръкавици. И ако някой знаеше странното, жестоко желание, което заставяше този англичанин да присъствува на всички представления, щеше да установи, че вместо смях и подигравки, грубото му лице предизвиква страх. Това обяснява и ужаса, който вдъхваха на Морок двете му големи, неподвижни очи, сякаш очакващи смъртта на звероукротителя с неумолима увереност.

Над тъмната ложа на англичанина се намираше ложата на господин и госпожа дьо Моринвал и госпожица Кардовил, които бяха пълна противоположност на чужденеца.

Адриана седеше близо до сцената. Беше без шапка, в небесно синя рокля от китайски креп. На гърдите си носеше голяма брошка с красиви бисерни висулки. Този накит я правеше прелестна. В ръката си държеше букетче индийски цветя: стефанотисът и гарденията искряха с белотата си между червените явски ибискуси и амарили.

Госпожа дьо Моринвал седеше от другата страна на ложата и беше облечена семпло и елегантно. Красивият, рус господин дьо Моринвал заемаше мястото между двете жени. Те очакваха господин дьо Монброн.

Накрая трябва да припомним на читателя, че ложата срещу тази на Адриана, в дясната страна на залата, до този момент оставаше празна.

Декорите изобразяваха огромна индийска гора. В дъното големи непознати дървета кичесто се разклоняваха или се стрелкаха нагоре от островърхи скали, а през тях едва се виждаше част от червеникавото небе. Отляво на залата, точно под ложата на Адриана, се виждаше неправилно изрязаният вход на мрачна, дълбока пещера, притиснат отгоре от куп гранитни скали от вулканичен произход. Тази стръмна, величествена и дива местност беше майсторски изработена и до съвършенство наподобяваше действителността. Слабата светлина с аленеещ оттенък подсилваше тъжния, страховит вид на пейзажа.

С пламнали страни, светнали очи и разтуптяно сърце Адриана се бе надвесила от ложата, за да открие сред декора дивата гора, описана от пътешественика, разказващ за безстрашието и мъжеството, с които Джалма се хвърлил върху разярената тигрица, за да спаси живота на черния роб в пещерата. Тя изцяло бе потънала в мислите си и изобщо не забелязваше какво става в залата. А в този момент в отсрещната ложа се случваха интересни неща.

Вратата й се отвори. Влезе един около четиридесетгодишен мъж с жълтеникаво лице. Беше облечен по индийски маниер с дълга роба от копринен портокалов плат, препасана през кръста му със зелен пояс. На главата си носеше малка чалма. След като сложи два стола в ложата, поогледа залата, разтрепера се, очите му засвяткаха и той бързо-бързо излезе навън.

Това беше Фарингея.

Появяването му събуди сред зрителите учудване, премесено с любопитство. Повечето от тях нямаха причини да се замислят над екзотичното оформление на сцената. Но общото внимание още повече се засили, когато в същата ложа влезе един изумително красив младеж, облечен в индийска роба от кашмир с широки ръкави. На главата си носеше малка червена чалма на златисти райета, а на кръста му проблясваше окичен със скъпоценни камъни ятаган.

Този момък беше принц Джалма.

Той постоя малко пред вратата в дъното на ложата и хвърли безразличен поглед към претъпканата зала. След това принцът направи няколко крачки с изящно и спокойно величие, седна небрежно на едно кресло и се обърна към вратата с учудване, че не се появява лицето, което явно очакваше.

Най-после въпросното лице влезе и една прислужница свали наметалото му. Това беше едно много хубаво, русо момиче, облечено по-скоро разкошно, отколкото с вкус, в бяла копринена рокля на широки вишневи райета, деколтирана предизвикателно и с къси ръкави. Две огромни вишневи пандели върху буйните му коси правеха дребното му личице симпатично, своенравно и весело.

Читателят вече се е досетил, че това беше Роз-Помпен с дълги, натруфени с гривни ръкавици, които едва прикриваха наполовина разголените й красиви ръце. В едната държеше голям букет рози. Вместо да влезе в ложата спокойно като Джалма, Роз-Помпон връхлетя шумно, разблъска столовете и след като седна, дълго се въртя на мястото си, докато оправи хубавата си рокля. След това, без изобщо да се притеснява от бляскавото множество, тя чаровно поднесе букета си на Джалма да го помирише и най-сетне се успокои. После влезе Фарингея, затвори вратата на ложата и се настани зад принца.

Адриана все още седеше загледана в индийския пейзаж и потънала в собствените си размисли, така че не обърна никакво внимание на новодошлите. И тъй като беше с лице към сцената, Джалма я виждаше в профил, затова и той не можа да познае госпожица Кардовил.

IX глава
Смърт

Песента, в която се разказваше за двубоя между Морок и черната пантера, беше толкова незначителна, че зрителите изобщо не й обръщаха внимание и пазеха цялото си любопитство за момента, когато звероукротителят щеше да се появи на сцената. Безразличието им към музиката обяснява интереса, който предизвика появата на Фарингея и Джалма. И сега, както преди известно време при вида на индиец на обществено място, тълпата се раздвижи и разшумя.

Веселото, хубавичко личице на Роз-Помпон, която беше прелестна както винаги, въпреки тържественото си, неподходящо и твърде смешно за случая облекло, и нейните фамилиарни, непринудени обноски с хубавия индиец, който я придружаваше, още повече възбудиха любопитството на множеството. Тя тъкмо протягаше букета си към Джалма. Но в този момент принцът забеляза декора, напомнящ за отечеството му, и вместо да обърне внимание на приятелската закачка, потъна в размисли с втренчен поглед. Тогава Роз-Помпон започна да повтаря такта на шумния марш, който свиреше оркестърът, удряйки с цветята по парапета на ложата и разкърши хубавите си раменца, сякаш искаше в същия миг да затанцува.

Тъй като госпожа дьо Моринвал седеше точно срещу ложата на Фарингея, Джалма и Роз-Помпон, тя скоро забеляза новодошлите и особено впечатление й направи лековатото поведение на момичето. Затова младата маркиза се наведе към замечтаната госпожица Кардовил и през смях й каза:

— Скъпа, не гледай към сцената. Срещу нас има по-забавни неща.

— Срещу нас ли? — попита машинално Адриана и отправи поглед към мястото, което й сочеха.

И какво видя?! Видя Джалма, седнал до едно момиче, което свойски му поднасяше букета си. Смаяна, поразена, сякаш през нея премина ток, Адриана пребледня като мъртвец. Тя инстинктивно закри очите си с ръце, като че ли се предпазваше от удар. Но след като физическата болка се поуталожи, изведнъж я връхлетя ужасната мисъл за нейната любов и нараненото й честолюбие.

— Джалма е тук с тази жена, въпреки че е получил писмото ми, в което му съобщавам какво щастие го очаква — шепнеше си тя. Мислейки за страшната обида, сразена от реалността, Адриана се покри с руменина от срам и негодувание и си рече: — Не ме излъга Родин!

Невъзможно е да се предаде светкавичната бързина на вълненията, които измъчват и убиват човека само за един миг. Така се случи и с Адриана, която от полета на огромното щастие падна в дъното на пропаст от болки само за секунда, защото едва ли измина и толкова, докато отговори на госпожа дьо Моринвал:

— Нищо любопитно не виждам, скъпа Жюли?

Този уклончив отговор даде възможност на Адриана да възвърне първоначалното си хладнокръвие. За щастие дългите й къдрици закриваха страните й и госпожа дьо Моринвал не можа да забележи промяната, затова весело й каза:

— Как, скъпа, не виждаш ли индийците, които преди малко влязоха в ложата срещу нас?

— А, да, виждам ги — отвърна Адриана със спокоен глас.

— Според вас не са ли много любопитни? — попита маркизата.

— Моля ви — засмя се господин дьо Моринвал, — бъдете снизходителни към клетите чужденци. Те не познават нашите обичаи, защото ако ги познаваха, едва ли щяха да се явят пред очите на цял Париж с такава приятелка.

— Наистина! — усмихна се горчиво Адриана. — Простодушието им е трогателно. Трябва да ги съжаляваме.

— Колко жалко, че това момиче с деколтирана рокля и разголени ръце е толкова хубаво! — рече маркизата. — Сигурно е най-много на шестнадесет-седемнадесет години. Какво нещастие!

— Днес със съпруга си сте обладани от човеколюбиви чувства, скъпа Жюли — отговори Адриана. — Трябва да съжаляваме индийците и да оплакваме онова момиче. Да видим кой още ще спечели вашето съчувствие?

— Не съжалявам хубавия индиец със златистата чалма — засмя се маркизът, — защото, ако продължава така, момичето с вишневите панделки ще го целуне… Погледнете го как се навежда към своя султан…

— Много са забавни — каза маркизата, също се засмя и се вгледа през монокъла в Роз-Помпон. След малко се обърна към Адриана и й каза: — Сигурна съм, че въпреки лекомислието си, тази девойка е луда по индиеца. Забелязах един от погледите й, който е много красноречив…

— И какво като сте забелязала? — кротко попита Адриана. — Каква полза има да надничаме в сърцето на това младо момиче?

— Има пълно право да обича султана си — рече маркизът и също се взря през монокъла, — защото никога не съм виждал по-красив момък. От пръв поглед можеш да оцениш красотата му. Прилича на древна статуя. Какво ще кажете, госпожице? — добави той и се наведе към Адриана. — Разбира се, тук става дума за изкуство…

— Като предмет на изкуството ли? — попита Адриана. — Наистина е много хубав.

— О! — възкликна маркизата. — Колко безочливо е онова момиче! Наблюдава ни през монокъла си.

— Да! — потвърди маркизът. — Но вижте колко безсрамно си сложи ръка върху рамото на индиеца явно за да го накара да ни погледне…

И наистина, до този момент Джалма разглеждаше декорите, които напомняха за отечеството му, не обръщаше никакво внимание на Роз-Помпон и не бе забелязал Адриана.

— Охо-охо! — повтаряше Роз-Помпон, навеждаше се през ложата и продължаваше да наблюдава през монокъла си госпожица Кардовил, защото тя гледаше именно нея, а не маркизата. — Вижте, каква изключителна красота! Онази прелестна жена с червената коса… Погледнете, прекрасни принце! — и тя лекичко потупа по рамото Джалма, който потръпна при тези думи, обърна глава и за пръв път забеляза госпожица Кардовил.

Въпреки че бяха го подготвили за тази среща, принцът толкова се развълнува, че без малко не подскочи от мястото си, но внезапно усети върху рамото си огромната тежест от желязната ръка на Фарингея, който бързо му пошушна на своя си език:

— Смелост… утре тази жена ще бъде в краката ви. — Но тъй като Джалма изглеждаше още по-развълнуван, за да го спре, метисът добави: — Преди малко тя пребледня, а сетне почервеня от завист. Не се показвайте слаб пред нея, защото иначе всичко е загубено.

— Пак започнахте да говорите на вашия невъзможен език — намеси се Роз-Помпон. — Първо, не е прилично, а освен това той е толкова странен, сякаш трошите орехи когато говорите.

— Говоря на принца за вас — рече метистът. — Обсъждаме една изненада, която ви подготвяме.

— Изненада ли? Това е друга работа. Щом е така, побързайте, прекрасни принце — добави тя и нежно погледна към Джалма.

— Сърцето ми се къса — прошепна Джалма на индийски.

— Утре сърцето ви ще трепти от радост и любов — каза метисът. — Горделивата жена се побеждава само с презрение. Казвам ви, утре ще я видите разтреперана и смутена да лежи и да се моли в краката ви.

— Утре тя смъртно ще ме намрази! — отговори отчаяно князът.

— Да, но ако сега ви види слаб и малодушен. Вече няма време за отстъпление. Гледайте я в очите, вземете букета от момичето и го докоснете с устни. Ще видите, че жената ще пребледнее и ще се изчерви както преди малко. Тогава ще ми повярвате ли?

Принуден от отчаяние да опита всичко, Джалма се вслуша в сатанинските съвети на Фарингея, погледна за кратко госпожица Кардовил, взе с разтреперана ръка букета на Роз-Помпон, погледна отново Адриана и целуна цветята.

При тази обидна постъпка госпожица Кардовил не можа да се въздържи и потръпна толкова болезнено и силно, че принцът се смая.

— Вече е ваша — каза му метисът. — Виждате ли, светли принце, как се разтрепера от завист. Ваша е! Смелост! Скоро ще предпочете вас пред онзи красив младеж, който е седнал зад нея. А той е човекът, когото досега тя смяташе, че обича — и сякаш предусетил яростта и омразата, които ще кипнат при подобно откритие в и без това развълнуваното сърце на принца, той добави: — Спокойствие и презрение! Сега този човек ще ви намрази.

Принцът се въздържа и сложи ръка на пламналото си от гняв чело.

— Боже мой! Какво му говорите, та толкова се вълнува? — попита сърдито Фарингея Роз-Помпон. След това се обърна към Джалма и каза: — Хайде, прекрасни принце, както се изразяват в приказките, върнете ми букетчето — и си го взе. — Вие го целунахте, затова на мен ми се иска да го изям. — След това тя хвърли страстен поглед към Джалма и тихичко си каза: — Проклетият Нини-Мулен не ме излъга… Всичко е съвсем честно и няма за какво да се коря — и тя захапа с белите си зъбки яркочервеният нокът на ръката си, от която бе свалила ръкавицата.

Няма нужда да споменаваме, че писмото от Адриана не беше предадено на Джалма и че той изобщо не бе напускал града, за да прекара целия ден на разходка с маршал Симон. За трите дни, през които господин дьо Монброн не се бе виждал с Джалма, Фарингея успя да убеди принца, че ако се направи на влюбен в друга жена, ще успее да привлече вниманието на госпожица Кардовил. А идването му в театъра се реши, когато Родин научи от Флорин, че господарката й тази вечер ще бъде в „Порт-Сен-Мартен“.

Преди Джалма да разпознае Адриана, тя се бе наканила да си тръгне, защото чувствуваше, че все повече губи силите си. Човекът, когото обичаше толкова горещо и от когото се възхищаваше като от герой и бог, човекът, когото мислеше за тъй отчаян, че от съжаление му написа искрено писмо, за да успокои страданията му с приятна надежда, онзи човек, към когото хранеше любов и доверие, й отговаряше, като се явяваше пред цялото общество с една недостойна за него жена. Какви неизлечими рани за честолюбието на Адриана! Тя не се интересуваше дали Джалма е искал да я направи свидетел на тази недостойна обида. Но след като видя, че той я позна и задълбочи обидата си дотам, че гледайки я в очите, я презря и поднесе към устните си букета на момичето, което беше довел със себе си, Адриана почувствува прилив на благородно негодувание и намери сили да остане. Вместо да затвори очи пред действителността, тя изпитваше някакво садистично удоволствие да присъства на последните издихания на своята чиста любов. С открито чело, с горд и смел поглед, с поруменели страни и присвити устни, тя изгледа принца с презрителна твърдост. По лицето й се разля саркастична усмивка и тя каза на маркизата, която както повечето зрители, бе съсредоточила вниманието си към авансцената.

— Това възмутително поведение на дивашките нрави е в пълен унисон с останалата програма.

— Наистина — отговори маркизата, — вуйчо ми няма да види може би най-любопитното нещо.

— Господин дьо Монброн ли? — натъжи се Адриана. — Да, ще съжалява, че не е видял всичко… Тревожа се, че не идва. Нали той стана причина да попадна на това симпатично забавление.

Може би госпожа дьо Моринвал щеше да забележи хапливата ирония, която Адриана не успя съвсем да прикрие, ако не беше един гърлен продължителен рев, привлякъл нейното внимание и вниманието на всички зрители, които до този момент оставаха безразлични към сцените, предизвестяващи скорошното появяване на Морок. Погледите инстинктивно се обърнаха към пещерата в лявата страна на сцената, под ложата на госпожица Кардовил. Цялата зала бе обхваната от ужас и огромно любопитство…

Втори, още по-силен и по-яростен рев се разнесе, този път от самата пещера, чиито вход наполовина бе закрит от изкуствени храсти, които лесно можеха да се отстранят. В този момент англичанинът стана прав в малката си ложа, надвеси се напред и радостно потри ръце. След това застина в тази поза и големите му, зелени, неподвижни очи се вторачиха в пещерата.

При този рев Джалма се разтрепера от любов и омраза, защото отново си спомни за родината и за онези опасни и смъртоносни походи на лов и на война. Дори ако в този миг бе чул тръбите и барабаните на баща му да призовават за нападение, едва ли в него щеше да се разгори толкова силен огън. След малко глух рев, като далечен тътен заглуши пронизителните звуци, които издаваше пантерата. Лъвът и тигърът — Юда и Каин й отговаряха от дъното на сцената, където се намираха клетките им. При този ужасен концерт, който толкова пъти бе достигал до ушите на Джалма сред индийските пустини, кръвта му кипна, очите му засвяткаха, той настръхна, ръцете му стиснаха парапета на ложата и цялото му тяло потръпна. Сега за него не съществуваха нито публиката, нито театърът, нито дори Адриана. Той се намираше сред горите на своята родина и чуваше рев на тигър…

Красотата му придоби толкова решителен и смел вид, че Роз-Помпон го изгледа с ужас и страхопочитание. Може би за пръв път в живота й нейните хубави сини очи, които обикновено бяха толкова весели и лукави, сега станаха сериозни и неспокойни. Тя не можеше да си обясни онова, което чувствуваше. Сърцето й се свиваше и силно туптеше, сякаш предусещаше някакво нещастие. Обхваната от необясним страх, тя хвана ръката на Джалма и му каза:

— Не гледайте така в тази пещера, плашите ме…

Принцът не я чу.

— Ето го!… — премина възглас през залата.

Морок се появи от дъното на сцената. Освен странното си облекло носеше лък и дълъг колчан със стрели. Той слезе бавно по стръмните декори, изобразяващи скали, които постоянно се снишаваха към средата на сцената. Морок поглеждаше насам-натам и разбира се неволно се натъкна на големите зелени очи на англичанина, чиято ложа се намираше над самата пещера. В този миг лицето на звероукротителя така се сгърчи, че госпожа дьо Моринвал, която го наблюдаваше през чудесния си монокъл, тъжно каза на Адриана:

— Скъпа, този човек се страхува… ще го сполети нещастие.

— Нима може да се случи нещастие — отвърна с иронична усмивка Адриана, — сред това бляскаво, натруфено и оживено общество, което се е събрало тази вечер тук? Това е невъзможно, скъпа Жюли. Нещастията стават сред мрак и пустини, но не и сред едно весело множество при толкова обилна светлина.

— Боже мой, пазете се, Адриана! — извика маркизът, тъй като не можа да сдържи ужаса си и хвана ръката на госпожица Кардовил, придърпвайки я към себе си. — Виждате ли я?

Маркизът посочи с разтреперана ръка входа на пещерата. Адриана бързо подаде глава напред и погледна:

— Пазете се, не се навеждайте толкова! — предупреди я госпожа дьо Моринвал.

— Не си на себе си от страх, скъпа — каза маркизът на жена си. — Пантерата е вързана много здраво с верига, и дори да я скъса, което е невъзможно, пак сме вън от всякаква опасност.

В този момент залата се разшумя нетърпеливо и всички приковаха поглед в пещерата. Черната пантера се появи ненадейно, размествайки изкуствените храсти с широките си гърди. Тя на два пъти източи плоската си глава, върху която блестяха пламналите й жълти очи. След това разтвори червената си паст, изрева отново и оголи два реда страшни зъби. Двойната желязна верига и железния нашийник не се различаваха в тъмното върху черната й козина, така че ужасното животно изглеждаше съвсем свободно в леговището си.

— Госпожи — каза внезапно маркизът, — погледнете индийците. Колко са развълнувани от тази сцена!

И наистина, щом Джалма видя пантерата, емоциите му достигнаха върха си, очите му засвяткаха в бисерните си орбити като два черни елмаза, горната му устна затрепка конвулсивно в животинска ярост, сякаш бе страшно разгневен.

Фарингея, облегнат върху парапета на ложата, също беше крайно развълнуван, поради една странна случайност. „Тази черна пантера, която виждам в парижкия театър — мислеше си той, — е същата, която малаецът — удушвачът, татуирал Джалма в Ява — открадна съвсем малка от леговището й и я продаде на един европейски капитан… Силата на Бохвания е вездесъща!“ — разсъждаваше метисът с кръвожадно суеверие.

— Не смятате ли — обърна се маркизът към Адриана, — че сега тези индийци са още по-красиви?

— Може би… — отвърна тя, сякаш искаше да забрави и презре най-жестокия от спомените си. — Сигурно в родината си са присъствували на подобни зрелища.

— Адриана — каза маркизата с променен глас на госпожица Кардовил, — в момента звероукротителят е съвсем близо до вас. Не изглежда ли много уплашен? Казвам ви, този човек се бои.

— Наистина — добави маркизът сериозно, — той е ужасно блед и колкото повече се приближава към пещерата, толкова повече пребледнява. Казват, че ако дори за миг изгуби хладнокръвието си, ще се намери в голяма опасност.

— О, ще бъде ужасно, ако се нарани пред нас — извика маркизата и се обърна към Адриана.

— Човек не може да умре от една рана — отговори с такова безразличие Адриана, че младата жена изгледа с недоумение госпожица Кардовил и й каза:

— Скъпа, думите ви са жестоки!

— Явно тази атмосфера ми се отразява — отвърна девойката с ледена усмивка.

— Вижте, вижте, звероукротителят ще стреля в пантерата — каза маркизът. — Сигурно след това ще се бори с нея.

В това време Морок се намираше на авансцената, но за да стигне до пещерата, трябваше да премине разстоянието от единия до другия й край. Той се спря за малко, постави една стрела в лъка, клекна зад един голям камък и дълго се цели. Стрелата изсвистя и се изгуби в пещерата, където се бе оттеглила пантерата.

Едва стрелата беше изчезнала и пантерата изрева разярено сякаш беше ранена. Всъщност Голиат я беше раздразнил зад кулисите нещо, което публиката нито знаеше, нито виждаше. Морок изпълни толкова добре пантомимата си и изрази тъй естествено радостта си от улучването на дивия звяр, че оглушителни викове „браво!“ екнаха в цялата зала. След това той захвърли лъка, извади ножа от пояса си, сложи го между зъбите си и започна да лази, сякаш издебваше раненото животно в леговището му. За да бъде всичко съвсем правдоподобно, пантерата, раздразнена от Голиат, който я удряше с един железен прът, изрева още веднъж от пещерата.

Зловещият вид на гората, осветена само от няколко червеникави отражения, създаваше ужасно впечатление. Воят на пантерата беше страховит. В движенията, държанието и по лицето на Морок се четеше явен страх. Зрителите в залата стояха съсредоточени и настръхнали и пазеха гробна тишина. Всички бяха притаили дъх, сякаш очакваха някакво необикновено произшествие.

А причината, поради която пантомимата на Морок изглеждаше толкова истинска, беше тази, че приближавайки се стъпка по стъпка към пещерата, той се доближаваше и до ложата на англичанина. Неволно обзет от страх, звероукротителят не можеше да откъсне поглед от големите зелени очи на този човек. Сякаш всяко движение, което извършваше пълзейки, отговаряше на магнетизма, излъчван от тази зловеща личност. Доближавайки се все повече към него, Морок не на шега пребледняваше. Като видя всеотдайната игра на звероукротителя и истинския страх, изписан на лицето му, залата прекъсна дълбокото си, нетърпеливо мълчание и избухна в бурни аплодисменти, които бяха заглушени от воя на пантерата и отдалечения рев на лъва и тигъра.

Англичанинът се показа почти в цял ръст от ложата си, разчекна уста в сатанинска усмивка и втренчи неподвижните си очи, запъхтян и разтреперан. От оголеното му, зачервено чело се стичаше пот и сякаш издаваше нечовешката му притегателна сила, с която привлече Морок, достигнал вече до пещерата.

Минутата беше решителна. Морок стоеше присвит с нож в ръка и следваше всички движения на ревящата, раздразнена пантера, която отваряше огромната си паст, като че ли отбраняваше леговището си. Звероукротителят изчакваше удобния момент, за да се хвърли върху нея.

Опасността така омагьоса всички, че дори Адриана усети общото чувство на любопитство, премесено със страх. Девойката се бе попривела напред, с ужас бе приковала поглед към сцената и машинално стискаше в ръка индийското си букетче.

Внезапно Морок изкрещя и се хвърли върху пантерата, която отговори на вика със силен рев и се метна върху господаря си с такава ярост, че Адриана реши, че този човек ще бъде разкъсан, закри лицето си с ръце и се отдръпна назад.

Букетчето й падна на сцената и се търколи към пещерата, където се бореха Морок и пантерата.

Тогава, бръз като светкавица и пъргав като тигър, тласкан от любовта си и от буйния огън, който разпали в него ревът на пантерата, Джалма с един скок се намери на сцената, извади ножа си и се спусна в пещерата, за да вземе букетчето на Адриана.

В същия момент Морок беше ранен и издаде страшен вик за помощ. Пантерата се разяри още повече при появата на Джалма, помъчи се с отчаяно усилие да разкъса веригите си, но тъй като не успя, тя се изправи на задни крака, за да сграбчи Джалма, който вече се намираше в острите й нокти. Тогава индиецът наведе глава, коленичи и с невероятна бързина промуши два пъти корема на животното. Това беше единственият начин да се спаси от неизбежната смърт. Пантерата изрева и падна с цялата си тежест върху принца. През секундите, докато издъхваше, се виждаха само потръпващи черни крайници и окървавени бели дрехи. След това Джалма стана пребледнял, изпоцапан в кръв и ранен.

Той се изправи със светнали от неописуема гордост очи, стъпи върху трупа на пантерата и с букетчето на Адриана в ръката, й хвърли преливащ от страстна любов поглед.

Тогава и Адриана почувствува, че губи силите си, защото невероятна беше смелостта, която й позволи да присъствува на превратностите на тази борба…

XVI част
Холерата

I глава
Скитникът

Беше нощ.

Луната грееше. Звездите трепкаха сред спокойното тъжно небе. Духаше остър северен вятър. Пристъпите му бяха силни, сухи и студени. Той сменяше посоките си, виеше и се завърташе в бързи вихрушки. Пискливите му шеметни набези разклащаха височините на Монмартър.

На най-високия връх на този хълм се бе изправил един мъж. Голямата му сянка падаше върху каменистата земя, осветена от луната. Този пътник гледаше към Париж, който се простираше пред краката му. Париж, чиито кули, сводове и камбанарии се отразяваха в чистия небосклон, а от центъра на този каменен океан се издигаше светла пара, която чезнеше в звездното небе… Проблясваха хилядите светлинки на вечерта — време за удоволствия във веселата, светла и шумна столица.

— Не — казваше си пътникът. — Това няма да стане. Бог не ще поиска това да стане. Онези два пъти стигат. Преди пет века отмъстителната Божия десница ме тласна от вътрешността на Азия до тук. Едва успях да стъпя на тази земя и оставих след себе си повече скръб, отчаяние, опустошения и мъртъвци, отколкото войските на хиляди завоеватели. Тогава влязох в града и от него остана само една двадесета част.

Преди два века същата безмилостна ръка, която ме води по целия свят, ме отпрати дотук. И тогава страшният бич, с който Бог сподиря стъпките ми, опустоши града и удари най-напред братята ми, които и без това бяха изнемощели от труд и беднотия.

Моите братя, братята на йерусалимския занаятчия, когото Бог прокле и в негово лице прокълна целия род на работниците — винаги страдащ, беден и робски, който като мен върви, върви без да спре, без почивка, без възнаграждение, без надежда и ще върви докато мъже и жени, деца и старци не умрат под желязното, убийствено иго, което други наследяват по реда си и пренасят от поколение на поколение върху покорните си, смазани плещи. И ето че за трети път през тези пет века идвам на един от хълмовете, обградили този град. Може би и сега нося със себе си страх, отчаяние и смърт. И този град, упоен от глъчката на нощните си пиршества, не знае — да, не знае, че аз съм пред вратите му.

Ала не, не, моето пристигане няма да бъде ново бедствие. По неведомите си пътища Бог ме доведе дотук през цяла Франция, като ми внушаваше да отбягвам и най-малкото селце и погребалният звън не ознаменува преминаването ми. Освен това и призракът ме напусна, онзи блед, зелен призрак с хлътнали, кървясали очи. Докато газех френската земя, влажната му студена ръка пусна моята и той се изгуби…

Но чувствувам, че смъртта все още витае около мен. Острите дихания на този зловещ вятър не престават и ме обграждат с вихрушката на своята отрова, сякаш сеят болест.

Няма съмнение, че Божият гняв се укротява. Моето идване тук може би е само една заплаха, с която Бог иска да срещне онези, които трябва да сплаши. Така е, защото обратното означава, че той иска да нанесе още по-ужасен удар, разпръсквайки страх и смърт най-напред в сърцето на страната, в центъра на този многолюден град. О, не, не, Бог ще се смили! Не, той няма да ме осъди на това ново наказание.

Уви, в този град моите братя са по-многобройни и по-окаяни от където и да било… И аз трябва да им донеса смърт!

Не, Бог ще се смили, защото най-сетне седемте потомци на сестра ми се събраха тук. И аз трябва да им донеса смърт…

Смърт, вместо помощта, от която се нуждаят…

Защото тази жена, която се скита като мен от единия край на света до другия, след като разкъса още веднъж примките на техните врагове, продължи вечния си ход. Напразно тя предчувствуваше, че големи нещастия отново заплашват онези, които аз обичам, заради кръвната ми връзка с тях. Невидимата ръка, която ме води, гони пред мен жената скитница. Както винаги тласкана от силна вихрушка, в мига, когато трябваше да се отдели от роднините ми, тя напразно молеше:

— Господи, остави ме поне да довърша делото си!

— Върви!

— Остави ме само няколко дни, само няколко дни…

— Върви!

— Онези, които закрилям, се намират на ръба на пропастта!

— Върви! Върви!

И скитницата звезда отново пое по вечния си път, а гласът й прекоси от край до край пространството и ме повика на помощ на роднините ми.

Когато гласът й достигна до мен, аз почувствувах, че потомците на сестра ми са изложени на още по-големи опасности и че те ще се увеличават все повече.

О, Господи, кажи ми, кажи ще се спасят ли потомците на моята сестра от злата съдба, която от толкова векове тегне над рода ми? Ще ми простиш ли в тяхно лице? Или пак ще ме накажеш чрез тях?

Моля те, внуши им да послушат последната воля на своя предтеча! Помогни на милостивите им сърца да се обединят в една обща сила, в един благороден ум, в едно огромно богатство! Тогава те ще се стараят за бъдещото щастие на човечеството. Тогава може би те ще откупят моята вечна мъка!

Тогава думите на Човекът-Бог „Обичайте се помежду си“, ще бъдат тяхна единствена цел и тяхно единствено средство. С помощта на тези божествено всесилни думи те ще се борят и ще победят лъжливите свещеници, които потъпкаха заповедите на Човека-Бог за любов, мир и надежда и изповядват учения, от които диша омразата, насилието и отчаянието.

Тези лъжесвещеници, подкупени от силните и властните на деня, които винаги са техни съучастници, вместо да поискат малко щастие и за моите страдащи от векове братя, се осмеляват да казват в твое име, о, Боже, че бедният е осъден на вечни мъки на този свят и че желанието и надеждата им за по-лек живот на тази земя е престъпление пред твоите очи. Те твърдят, че твоята воля е малцина да добруват, а почти цялото останало човечество да влачи ярема на теглото. Това е богохулство! Тези човекоубийствени думи не са достойни за божествената ти воля.

Смили се, Боже мой, и ме послушай. Спаси от ръцете на враговете потомците на сестра ми, всичките — от простия работник до царския син. Не оставяй да загине началото на едно силно и плодовито сближение, което благодарение на теб, ще остане в летописите на човешкото щастие. Позволи ми, Боже, да ги събера, защото ги разделят, позволи ми да ги защитя, защото ги нападат, позволи ми да вдъхна надежда на онези, които са отчаяни, да повдигна онези, които са залитнали, да подкрепя онези, които постоянствуват в доброто.

И тяхната борба, преданост, добродетел и болки може би ще изкупят моя грях заради мен, когото нещастието — да, само нещастието бе ме направило несправедлив и зъл.

Господи, тъй като твоята всемогъща ръка ме доведе дотук с неизвестна за мен цел, най-сетне укроти гнева си. Нека отсега нататък стана оръдие на твоето отмъщение! Стига толкова скръб на тази земя! Вече две хиляди години твои създания умират по моите стъпки.

Светът намаля с една десета, скръбен покров обгърна цялото земно кълбо. От Азия до Ледовития океан аз вървях и вредом носех смърт. Не чуваш ли, Господи, протяжният плач, който се вдига от земята и достига небето? Смили се над всички и над мен. Дай ми един ден, само един ден, в който да събера потомците на сестра си, и те са спасени…

Пътникът каза тези думи, падна на колене и издигна умолително ръце към небето.

Изведнъж вятърът задуха още по-силно, зловещият му писък се превърна в буря. Скитникът затрепера и извика с уплашен глас:

— Господи, смъртоносният вятър яростно фучи. Струва ми се, че този вихър ме повдига. Боже, значи ти не искаш да чуеш молитвата ми! Ето го и призракът… Призракът пак е тук и зеленикавото му лице помръдва в конвулсивни тръпки, а червените му очи се въртят в орбитите си! Махни се! Махни се! Но ръката му… О, неговата студена ръка отново хвана моята… Милост, Боже!

— Върви!

— О, Боже, пак ли трябва да донеса страшния бич в този град! Моите нещастни братя ще погинат първи… Милост!

— Върви!

— А с тях и потомците на сестра ми… Милост! Милост!

— Върви!

— О, Боже, имай милост! Не мога повече да се държа на краката си. Призракът ме влече по надолнището на този хълм. Вървежът ми е бърз като смъртоносния вятър, който духа след мен. Вече виждам стените на града… О, милост, Господи, милост за потомците на сестра ми! Пощади ги! Направи така, че да не ги погубя и те да възтържествуват над враговете си!

— Върви! Върви!

— Земята се носи под краката ми. Вече съм пред вратите на града, но все още има време, Господи! Имай милост над този заспал град. Нека не се събужда ненадейно от викове на страх, отчаяние и смърт! Господи, вече стъпвам върху прага на вратата! Значи ти искаш това. Значи край! Париж, бичът е в сърцето ти. О, ти си прокълнат, прокълнат завинаги!

— Върви! Върви! Върви![1]

[1] През 1346 г. прочутата черна чума опустоши земното кълбо. Тя имаше същите признаци, както холерата и напредваше по същия необясним начин по строго определен маршрут. През 1660 г. друга подобна епидемия премина през света.

Както е известно, холерата се появи най-напред в Париж и след това отведнъж, съвсем необяснимо спря разпространението си. Казват също така, че по време на най-големите опустошения постоянно духал североизточен вятър. ↑

II глава
Закуската

На другия ден след пристигането на зловещия скитник, който слезе от височините на Монмартър в Париж, в двореца Сен-Дизие имаше голямо движение. Макар да беше едва обед княгинята, която имаше обичай да се кичи с какво ли не, този път беше без всякакви украшения, въпреки че бе облечена по-прецизно от когато и да било. Русата й коса не беше разпусната, а прибрана от двете страни в бухнали плитки, които много отиваха на румените й страни. Шапката й бе украсена с нови червени панделки. Ако някой видеше госпожа Сен-Дизие стройна като топола, в сивата си раирана рокля, лесно щеше да се досети, че госпожа Гривоа е положила огромни старания върху тлъстия кръст на господарката си с помощта и усилията на доста прислужнички.

Скоро ще съобщим и основателната причина за тази изумителна промяна.

Придружена от икономката си госпожа Гривоа, княгинята даваше последни наставления за приготовленията, които се извършваха в един голям салон. В средата му се намираше голяма заоблена маса, покрита с кадифе, около нея бяха подредени столове, между които челно място заемаше едно позлатено кресло. В единия ъгъл на салона, близо до камината, в която гореше буен огън, имаше отрупана с какви ли не от вкусни по-вкусни закуски помощна масичка. Върху сребърни чинии бяха поставени във вид на пирамида питки с мляко от крап, пържени в моруново масло, пасирана скумрия и гъби, защото бяха велики пости. В сребърни блюда се нагряваха върху спирт пасирани раци с каймак. Покрай деликатесите имаше и обикновени неща, като сладко от ягоди и портокали. В големи, блестящи кристални бутилки преливаха цветовете си вина от сортовете Бордо, Мадера и Аликант.

Апетитната трапеза имаше апостолски и римски характер, защото от тесто бяха изработени красиви малки прасковени горички, които представляваха Голгота, владишки корони и жезъл от пандишпан. Можеше да се види и кардиналска шапка от вишнев сладкиш, украсена с панделки от плодова захар. Най-забележителния от тези религиозни сладкиши, с който госпожа Сен-Дизие особено се гордееше, беше едно изключително красиво разпятие от ароматното цвете аглика с трънен венец от карамелизирана захар.[1]

Тези странни закуски можеха да събудят справедливото негодувание дори на не чак дотам набожните хора. Но има вярващи като госпожа Сен-Дизие, които сякаш целят с глупавото си преклонение пред религията да направят смешни и най-достойните за почит неща.

След като огледа доволно приготвената трапеза, госпожа Сен-Дизие посочи на госпожа Гривоа позлатеното кресло, което явно беше определено за председателя на предстоящото събрание, и й каза:

— Застлаха ли под масата кожената постелка, за да си сложи краката Негово Високопреосвещенство, защото той винаги се оплаква, че му е студено?

— Да, госпожо — отговори госпожа Гривоа, поглеждайки под масата. — Постелката е сложена.

— Нареди да приготвят в един съд гореща вода, за да може Негово Високопреосвещенство да си сложи краката вътре, ако въпреки това му е студено.

— Добре, госпожо.

— Сложете още дърва в огъня.

— Госпожо, тук е истинска жега. Освен това, ако на Негово Високопреосвещенство винаги му е студено, на преосвещения Халфагенски владика винаги му е горещо и той е облян в пот.

Княгинята сви рамене и каза на госпожа Гривоа:

— Негово Високопреосвещенство кардинал дьо Малипиери не стой ли по-високо от преосвещения Халфагенски владика?

— Да, госпожо.

— Тогава, според йерархията, Негово преосвещенство ще търпи горещината, а Негово Високопреосвещенство няма да търпи студа. Затова правете каквото ви казвам и сложете дърва в огъня. Освен това Негово Високопреосвещенство е италианец, а Негово преосвещенство е от северна Белгия, така че явно са свикнали на различни температури.

— Както желаете, госпожо — отговори госпожа Гривоа и сложи две големи цепеници в огъня, — но от тази жега Негово преосвещенство владиката може и да се задуши.

— Боже мой, и аз чувствувам, че е горещо, но нали нашата свята вяра препоръчва саможертвата и жертвоприношението — каза княгинята с трогателна преданост.

Сега вече можем да съобщим причината за скромното донякъде облекло на княгиня Сен-Дизие. Тя искаше да посрещне прилично двамата владици, които заедно с отец д’Егрини и други църковни сановници вече се бяха събирали в дома й.

Една младоженка, устройваща първия си бал, един малолетен, празнуващ своето пълнолетие, една просветена жена, която чете за пръв път неиздаденото си съчинение, не биха били толкова весели, засмени и услужливи пред гостите си, колкото беше княгиня Сен-Дизие пред своите владици.

Пред нея се повдигаха и разискваха твърде важни въпроси. Видните личности се интересуваха от мнението й за някои практически разпоредби относно влиянието на женските калугерски общества. Всичко това много радваше княгинята, защото по този начин Техни високопреосвещенства и Техни преосвещенства благославяха желанието й да се счита почти за свята майка на църквата.

Ето защо тя се стараеше с всички хитрини и други всевъзможни средства на угоди на владиците-чужденци. От друга страна няма нищо по-логично от преобразяването на тази безсърдечна жена, която искрено и страстно обичаше интригите и властта. С течение на годините тази страст премина по естествен път от любовната към политическата и от политическата към религиозната интрига.

В момента, когато госпожа Сен-Дизие довършваше прегледа на приготовленията си, в двора на двореца се чу тропот на карета и й съобщиха, че лицата, които очаква, пристигат. Разбира се тези лица бяха много високопоставени сановници, защото противно на всичките си навици, тя излезе да ги посрещне пред вратата на първия салон.

И наистина, гостите бяха кардинал Малинпиери, на когото винаги му беше студено, и белгийският владика от Халфаген, на когото винаги му беше горещо. С тях пристигна и отец д’Егрини.

Римският кардинал беше висок и по-скоро едър човек с горделив израз и жълтеникава, надута физиономия. Бе силно разноглед, а под очите му имаше дълбоки, черни кръгове.

Белгийският владика беше дребен, пълен, с голямо шкембе, с жълтеникав остроумен поглед и тлъсти, меки, пухкави ръчички.

Скоро компанията се събра в големия салон и кардиналът веднага се настани край камината, а владиката започна да се поти и да хвърля поглед към изстудения шоколад и кафето, които щяха да му помогнат да преживее жегата на тази изкуствена горещина.

Отец д’Егрини се приближи до княгинята и й пошушна.

— Ще имате ли добрината да се разпоредите да въведат тук абат Гавриил Ренепон, който ще дойде след малко?

— Тук ли е младият свещеник? — безкрайно се изненада княгинята.

— Да, от завчера. Чрез неговите началници го повикахме да дойде в Париж. Всичко ще разберете. А госпожа Гривоа ще въведе отец Родин както миналия път през малката вратичка на тайното стълбище.

— И той ли ще дойде днес?

— Ще дойде и ще ни съобщи много важни неща. Той пожела да съберем на разговор Негово Високопреосвещенство кардиналът и Негово преосвещенство владиката, защото генералът им е разказал всичко в Рим, като на хора от Обществото.

Княгинята позвъни със звънчето, издаде заповедите си, върна се при кардинала и много учтиво му каза.

— Постоплихте ли се Ваше Високопреосвещенство? Искате ли да си сложите краката в съд с гореща вода? Ваше Високопреосвещенство, желае ли да подсилим огъня?

При тези думи белгийският владика, който бършеше изпотеното си чело, отчаяно въздъхна.

— Крайно ще съм ви благодарен, госпожо — отговори кардиналът на много добър френски, но с италиански акцент, — много ме задължавате с вашата добрина.

— Не искате ли да си вземете нещо, Ваше преосвещенство? — попита княгинята владиката и му посочи масата със сладкишите.

— Ако позволите, госпожо, ще пийна малко студено кафе — и владиката благоразумно заобиколи, за да отиде при закуските без да мине покрай камината.

— А Ваше Високопреосвещенство, няма ли да си вземе от сладкишите? Съвсем топли са, — предложи княгинята на кардинала.

— Опитвал съм ги вече, госпожо — каза кардиналът лакомо, — много са хубави, ще си взема.

— От кое вино да ви налея, Ваше Високопреосвещенство? — попита любезно княгинята.

— „Бордо“, ако обичате, госпожо.

И тъй като отец д’Егрини се опита да налее от виното и да го подаде на кардинала, княгинята му оспори това удоволствие.

— Разбира се, Ваше Високопреосвещенство ще одобри, че не сметнах за нужно днес да поканя Негово преосвещенство Могадорския владика, както и Негово преосвещенство Нантерския архиепископ и нашата света майка Перпетуа, настоятелката на манастира „Света Богородица“ — каза д’Егрини на кардинала, докато Негово Високопреосвещенство опитваше от питките с миди, — защото разговорът, който ще имаме с Негово преподобие отец Родин и с абат Гавриил е съвсем частен и таен.

— Ваше преподобие е постъпил много добре — каза кардиналът, — защото въпреки че въпросът на Ренепон и последствията от решаването му да интересуват цялата апостолска и римска църква, има някои неща, които трябва да се държат в тайна.

— Затова и аз ще се възползувам от случая още веднъж да благодаря на Ваше Високопреосвещенство, че благоволихте да направите изключение с една съвсем незначителна и много смирена слугиня на Църквата — каза княгинята и се поклони ниско на кардинала.

— Това е справедливо и е наш дълг, госпожо — отговори кардиналът и остави празната чиния. — Ние знаем колко много ви дължи Църквата за спасителния начин, по който ръководите религиозните дела, на които сте покровителка.

— Колкото до това, Ваше Високопреосвещенство, можете да бъдете сигурен, че аз отказвам каквато и да било помощ на всеки бедняк, който не ми покаже документ от изповедника си.

— Това е единственият начин, — каза кардиналът, и поднесе към устата си една вкусна опашка от рак, — да се придаде смисъл на милостинята. Изобщо не искам да зная, че безбожниците гладуват, докато въпросът с набожните стои другояче. — Сетне кардиналът бързо погълна рака и продължи: — Освен това ние знаем колко ревностно и безмилостно преследвате нечестивите и непокорните на нашия Свети Отец.

— Ваше Високопреосвещенство трябва да бъде уверен, че по сърце, по душа и по убеждение съм римлянка и не правя никаква разлика между гал и турчин — отговори решително княгинята.

— Права сте, госпожо — намеси се белгийският владика, — дори ще кажа нещо повече: Църквата трябва да се отнася с по-голяма омраза към един гал, отколкото към един поганец и в това аз съм напълно солидарен с Людовик XIV. Помолили го за милост към един негов придворен. „Никога, казал великият крал, той е янсенист.“ „Но, Ваше Величество, той е безбожник.“ — „Това е друга работа, да бъде помилван“, — отговорил кралят.

Тази малка шега на владиката предизвика бурен смях. След това отец д’Егрини се обърна към кардинала и започна сериозно:

— За беда, Ваше Високопреосвещенство, ако не бяхме бдели зорко, низшето духовенство щеше да се зарази с галиканизъм и размирничество против онова, което те наричат деспотизъм на Владиците.

— За да се избегне това — поде тежко кардиналът, — владиците трябва да бъдат по-строги и винаги да помнят, че първо са римляни, а после французи, защото във Франция те представляват Рим, Светия Отец и интересите на Църквата, както един посланик представлява в чужбина държавата си, своя господар и интересите на народа си.

— Така е — каза отец д’Егрини, — затова и ние се надяваме, че благодарение на силния тласък, който даде Ваше Високопреосвещенство на Владиците, ще успеем да вземем в свои ръце свободата на преподаването. Тогава, вместо млади французи, заразени с философия и глупав патриотизъм, ще имаме много добри, много послушни и много покорни римокатолици, които по този начин ще станат смирени поданици на нашия Свети Отец.

— По този начин в определен момент — продължи белгийският владика, — ако нашият Свети Отец пожелае, както предполагам, че ще стане, да освободи католиците на Франция от послушанието им пред сегашната власт, признавайки друга власт, ще може да се осигури създаването на значителна и мощна католическа партия. — Щом каза това, владиката избърса челото си и отиде при помощната масичка да се разхлади с изстуден шоколад.

— Едно такова правителство винаги ще бъде признателно на подобен подарък — каза княгинята и се засмя. — В такъв случай то ще отстъпи на Църквата големи права.

— И така Църквата пак ще заеме мястото, което трябва да заема и което, за щастие, не й принадлежи във Франция днес, във времената на безбожие и безвластие — допълни кардиналът. — Слава Богу, по пътя си срещнах много владици, чието безразличие стопих и чиято ревностна последователност събудих, препоръчвайки им да нападат открито и смело в името на Светия Отец свободата на печата и вероизповеданието, макар тя да е призната от омразните революционни закони.

— Не се ли опасявате, Ваше Високопреосвещенство, от ужасните опасности и жестоките мъчения, на които ще бъдат подложени Владиците, ако ви послушат? — поинтересува се княгинята. — А онези отвратителни жалби за злоупотребите? Защото в края на краищата вие ще живеете във Франция и ще нападате законите на страната, както наричат онези драсканици адвокатите и депутатите. Страшно нещо. Държавният съвет ще заяви, че във вашето пастирско послание има злоупотреба. Ваше Високопреосвещенство разбира ли колко е жестоко един църковен избраник, седнал на владишкия престол, заобиколен от своите сановници и от своя съвет, да чуе как десетина безбожни бюрократи с черни и сини ливреи крещят на различни гласове: има злоупотреба, има злоупотреба! Но ако действително някой злоупотребява, то това са самите те, защото стават смешни.

Шегата на княгинята бе посрещната със смях.

Белгийският владика поде:

— Според мен, тези горди защитници на законите, въпреки че вдигат ужасна врява, за да бъдат забелязани, действуват с абсолютно християнско смирение. Ако някой владика удря безмилостна плесница на тяхното безбожие, те му се покланят и скромно отговарят: „Да, Ваше преосвещенство, но злоупотреба има…“.

И тази шега се посрещна със смях.

— Нека ги оставим да се забавляват с невинните си крясъци както ученици, които учителят бие с пръчка — засмя се кардиналът. — Ние винаги ще бъдем сред тях, въпреки тях и срещу тях. Първо, защото властите винаги ще имат нужда от нас, за да ги освещаваме и да обуздаваме простолюдието. Впрочем, докато адвокатите, депутатите и университетските безбожници крещят с безсилна омраза, истинските християнски души ще се обединят и ще въстанат срещу безбожието. На тръгване от Лион бях дълбоко трогнат. Тъй като, това е един наистина римски град, там има всичко: и братства, и молитви, и различни други благочестиви дела, а най-важното е, че има и повече от деветстотин хиляди франка дарение на духовенството за една година. Да, Лион е достойна столица на католическа Франция. Деветстотин хиляди франка дарение, ето какво може да засрами безбожниците! Деветстотин хиляди франка! Какво ще отговорят на това философите?

— За нещастие, Ваше Високопреосвещенство — намеси се отец д’Егрини, — не всички градове във Франция приличат на Лион. Принуден съм да известя Ваше Високопреосвещенство, че се забелязва една лоша тенденция: някои членове на низшето духовенство се канят да влязат в съгласие с простолюдието, чиито сиромашия и лишения споделят и се готвят да се оплачат в името на евангелското равенство от това, което те наричат деспотична аристокрация на Владиците.

— Ако покажат такава смелост — извика кардиналът, — тогава срещу тяхното размирничество ще бъдат употребени запрети и различни други най-строги църковни наказания!

— Те показват още по-голяма смелост, Ваше Високопреосвещенство. Някои смятат да извършат разцепление, да поискат френската църква напълно да се отдели от Римската под предлог, че папството е изменило и опорочило първоначалната чистота на Христовото учение. Един млад свещеник, който отначало беше мисионер, а после енорийски свещеник, на име Гавриил Ренепон, когото изисках в Париж чрез началниците му, е станал център на един вид пропаганда. Той е събрал доста свещеници от неговата и от близките общини и им е препоръчал от една страна изобщо да не се покоряват на владиците си, докато не се измени положението на сегашната йерархия, а от друга ги накарал да се възползуват от правата си на френски граждани, за да постигнат по законен път онова, което те наричат освовождаване на низшето духовенство. Защото, според него, селските свещеници са оставени на произвола на Владиците, които им налагат запрети и им отнемат несправедливо и безконтролно хляба[2].

— Значи този млад свещеник е католически Лутер! — каза владиката и отиде на пръсти до масата, за да си налее мадерско вино, в което внимателно натопи един пандишпан, направен във формата на владишки жезъл.

Вдъхновен от примера на владиката, под предлог, че отива да сгрее постоянно студените си крака пред камината, кардиналът реши да се почерпи с хубаво, старо малагско вино, което изпи бавно, потънал в дълбок размисъл. След това той продължи:

— Значи този свещеник се представя за преобразовател. Сигурно е много славолюбив. Опасен ли е?

— Като такъв го оцениха неговите началници. Заповядаха му да дойде тук, той скоро ще пристигне и аз ще кажа на Ваше Високопреосвещенство, защо го повиках. Но преди това ето едно писмо, което в няколко реда излага пагубните цели на абат Гавриил. За някои негови постъпки му зададох няколко въпроса и той отговори по следния начин. После началниците му го повикаха обратно — щом каза това, отец д’Егрини извади едно писмо от портфейла си и зачете: — „Въпрос: Истина ли е, че сте погребал човек от вашата енория, умрял в страшен грях и без разкаяние, защото се е самоубил?“

Отговор на абат Гавриил: „Погребах го, защото вследствие на престъпната си смърт, повече от всеки друг имаше нужда от молитвите на Църквата. През нощта след погребението пак се молих Богу да се смили над него.“

Въпрос: „Истина ли е, че не сте приел златните съдове и различните други украшения, които едно лице от вашето паство, подбудено от благочестива ревност, е искало да подари на църквата?“

Отговор на абат Гавриил: „Не приех златните съдове и другите златни украшения, защото Божият дом винаги трябва да бъде скромен и да отхвърля великолепието, за да напомня непрекъснато на вярващите, че божественият Спасител се е родил в ясли. Накарах лицето, което искаше да подари на моята енория безполезните вещи, да ги продаде и да раздаде парите като милостиня и го убедих, че това ще бъде много по-угодно Богу.“

— Това е много сериозно обвинение срещу украсяването на храмовете! — извика кардиналът. — Младият свещеник е доста опасен… Продължавайте — и от негодувание негово Високопреосвещенство погълна една след друга няколко лъжички сладко от ягоди.

Отец д’Егрини продължи:

— Въпрос: „Истина ли е, че сте подслонил в дома си и няколко дни сте се грижили за един селянин, родом от Швейцария с протестантско вероизповедание? Истина ли е, че сте се опитали да го посветите в католическата апостолска и римска вяра, но до такава степен сте забравили дълга си, че сте погребали този еретик в гробищата, определени за мъртвите от нашата свята вяра?“

Отговор на абат Гавриил: „Един мой брат беше останал без подслон. Животът му е бил честен и трудолюбив. Беше стар и нямаше сили да работи повече, а и болестта го бе налегнала. Тогава един жесток човек, на когото дължал наем за цяла година, го изпъдил от мизерното му жилище. Аз прибрах този старец в къщата си и утеших последните му дни. През целия си живот клетникът бе страдал и работил. В предсмъртния си час той не произнесе нито една горчива дума срещу съдбата си, но се отдаде на Бога и с благоговение целуна кръста, а простата му и чиста душа отиде в лоното на Създателя. С уважение затворих очите му, погребах го, молих се за него и, макар че умря като протестант, аз го сметнах за достоен да бъде погребан в нашите гробища.“

— От хубаво по-хубаво — каза кардиналът. — Тази веротърпимост е отвратителна. Тя е страшна нападка срещу истината, върху която се гради цялото католичество: „Вън от църквата няма спасение“.

— Ваше Високопреосвещенство — каза отец д’Егрини, — всичко това е толкова значително, че смиреността, човеколюбието и чистата християнска преданост на абат Гавриил породиха истински възторг не само в неговата община, но и в околните. Свещениците се поддадоха на общото уважение и, нека бъдем справедливи, ако не беше неговата умереност, щеше да се сложи началото на истинско разцепление.

— А какво очаквате от явлението му пред нас? — попита владиката.

— Положението на абат Гавриил е сложно. Най-напред, като наследник на Ренепон…

— Той не отстъпи ли правата си? — сепна се кардиналът.

— Да, отстъпи ги, Ваше Високопреосвещенство. Отначало документите не бяха редовни, но след време, с негово съгласие всичко се уреди, защото той се бе заклел, че каквото и да се случи, ще остави своята част от богатството на Исусовото общество. Но Негово преподобие отец Родин вярва, че ако Ваше Високопреосвещенство му предложи в Рим някаква висока длъжност, ще можем да го убедим да напусне Франция и ще разбудим в него честолюбието, което засега явно дреме. Ваше Високопреосвещенство много разумно отбеляза, че всеки преобразовател трябва да бъде честолюбив.

— Одобрявам тази мисъл — каза кардиналът след кратък размисъл. — Със заслугите си, с голямото си влияние върху хората, абат Гавриил може да се възкачи до много висок сан, ако бъде послушен. А ако не е, за Църквата ще бъде по-добре да замине за Рим, вместо да остане тук, защото както знаете в Рим имаме гаранции, които за нещастие вие нямате във Франция. — След кратко мълчание кардиналът се обърна към отец д’Егрини: — Понеже стана дума за Родин… Кажете ми искрено, какво мислите за него?

— Ваше Високопреосвещенство познава неговите способности, отговори д’Егрини недоверчиво. — Преподобният ни отец генерал.

— Той го назначи за ваш заместник — рече кардиналът, — зная това. Съобщи ми го в Рим. Но какво мислите за характера на отец Родин? Може ли човек да му има пълно доверие?

— Той е много твърд, силен и потаен и има изключително проницателен ум — каза с двоумение отец д’Егрини. — Трудно е човек да му направи вярна оценка…

— Според вас не е ли славолюбив? — попита кардиналът след като отново помълча. — Не предполагате ли, че има други цели, освен старанието за прославата на Обществото? Имам причини да се съмнявам… — добави предпазливо кардиналът.

— А Ваше Високопреосвещенство какво мисли? Или може би знаете мнението на отец генерала? — с недоверие попита отец д’Егрини, защото всички тези хора се познаваха и чудесно знаеха, че всеки гледа да излъже другия.

— Аз мисля, че ако под неговата видима преданост към Обществото се крие някаква задна мисъл, това трябва да се разбере на всяка цена, защото с влиянието, което е придобил в Рим от доста време и което един ден почувствувах, веднага щом намери удобен случай, Родин може да стане много опасен.

— В това отношение — допълни д’Егрини, подразнен от завистта си към Родин, — аз съм на същото мнение, защото понякога съм забелязал крайна избухливост и славолюбие в него, а Ваше Високопреосвещенство трябва да знае това… — отец д’Егрини не можа да довърши.

В този момент госпожа Гривоа почука на вратата, открехна я и направи знак на господарката си. Княгинята отговори с кимване. Госпожа Гривоа се оттегли.

След малко в салона влезе Родин.

[1] Едно заслужаващо доверие лице твърди, че попаднало на такава гощавка у един много висок сановник и щом видяло сладкишите, казало на владиката: „Мислех, Ваше Високопреосвещенство, че вие ядете божието тяло само в два вида, но не и във вид на сладкиши“. Трябва да признаем, че апостолския вид на тези сладкиши не е работа на владиката, но се дължи на прекомерното раболепие на една набожна госпожа, която имаше огромно влияние в къщата на Негово Високопреосвещенство. ↑

[2] Едно достойно за почит и уважение духовно лице разказва за един млад селски свещеник, на който без всякаква причина е бил наложен запрет да свещенодействува от владиката и бил оставен да умира от глад. Той бил принуден, скривайки сана си, да работи като прислужник в едно кафене в Лил, където брат му упражнявал същата професия. ↑

III глава
Равносметката

Щом Родин се появи, двамата владици и отец д’Егрини скочиха от местата си — такова уважение внушаваше превъзходството на този човек. Сбръчканите им от недоверие и завист лица веднага светнаха, по тях се разляха усмивки на благосклонност и почит, а княгинята направи няколко крачки, за да го посрещне.

Винаги дрипавият и мръсен Родин остави кални следи върху мекия килим с големите си обувки, подпря чадъра си и се отправи към масата, но не с обикновеното си смирение, а с твърда крачка, с изправена глава и уверен поглед. Той не само че не се чувствуваше сред свои, но съзнаваше, че ги владее с ума си.

— Тъкмо говорихме за Ваше преподобие — каза благосклонно кардиналът.

— Така ли! — погледна втренчено Родин високия сановник. — И какво говорихте?

— Как какво? — отговори белгийският владика, бършейки изпотеното си чело. — Всичко най-хубаво, което може да се каже за Ваше преподобие.

— Няма ли да си вземете нещо, отче? — предложи княгинята на Родин и му посочи богатата трапеза със закуските.

— Благодаря, госпожо, тази сутрин си похапнах ряпа.

— Секретарят ми, абат Берлини, който тази сутрин попаднал на вашата закуска, ми каза, че скромната храна на Ваше преподобие е достойна за пустинник — намеси се кардиналът.

— По-добре да говорим за работата си? — отсече Родин като човек, свикнал да властва и ръководи разискванията.

— Ще бъдем много щастливи да ви чуем — каза кардиналът. — Ваше преподобие сам определи този ден, за да ни разкаже за хода на делото Ренепон, което е толкова важно, че най-вече заради него пристигнах във Франция, защото поддържайки интересите на Исусовото общество, на което съм член, аз поддържам интересите на Рим. Обещах на преподобния отец генерал, че изцяло ще се вслушам във вашите заповеди.

— Аз ще повторя онова, което каза Негово Високопреосвещенство — намеси се владиката. — Ние тръгнахме от Рим заедно, следователно и идеите ни са еднакви.

— Няма съмнение — каза Родин на кардинала, — че Ваше Високопреосвещенство ще бъде от голяма полза за нашето дело. Сега ще ви кажа как… — След това той се обърна към княгинята и й рече: — Заръчах да предадат на господин Баление да дойде тук, госпожо. Ще трябва да му съобщим някои неща.

— Щом дойде, веднага ще го доведем тук — отговори княгинята.

Откакто Родин влезе отец д’Егрини мълчеше. Явно бе потънал в горчиви размисли и водеше усилена вътрешна борба. Най-сетне той се поизправи, обърна се към кардинала и каза със заядлива нотка:

— Няма да моля Ваше Високопреосвещенство да бъде съдия между Негово преподобие отец Родин и мен. Нашият генерал заповяда, а аз се подчиних. Но тъй като Ваше Високопреосвещенство скоро пак ще се види с нашия началник, ще ви помоля да ми направите една услуга и да му предадете точно отговорите на Негово преподобие отец Родин на някои мои въпроси.

Кардиналът се поклони.

Родин погледна отец д’Егрини с учудване и сухо каза:

— Нещата са решени. Защо са тези въпроси?

— Не искам да се оправдавам — отговори отец д’Егрини. — Само бих желал Негово Високопреосвещенство да има вярна представа за ситуацията.

— Тогава говорете, но преди всичко се пазете от пустословие — след това предупреждение отец Родин извади един голям сребърен часовник, погледна ги и добави: — В два часа трябва да бъда в „Свети Сюлпиций“.

— Ще бъда съвсем кратък — каза отец д’Егрини със сдържан гняв, обърна се към Родин и продължи: — Когато Ваше преподобие сметна за добре да ме замести и осъди може би твърде строго начинът, по който ръководех интересите на Обществото, признавам искрено, че тези интереси бяха ощетени…

— Ощетени ли? — подигравателно попита Родин. — По-добре кажете, погубени, защото вие ми наредихте да пиша до Рим, че трябва да се откажем от всякаква надежда.

— Истина е — каза отец д’Егрини.

— А това означава, че аз се залових да съживявам един напълно безнадежден болен, изоставен и от най-добрите лекари — продължи подигравките си Родин. — Но продължете — и като бръкна с ръце в джобовете на панталоните си, той се втренчи в д’Егрини.

— Ваше преподобие ме осъди строго не защото се помъчих с всички възможни средства да възвърна богатствата, които несправедливо и нечестно бяха отнети от нашето Общество…

— Всички наши законодатели справедливо ви позволяват това — намеси се кардиналът. — Законите са ясни и категорични: вие имате пълното право да си възвърнете с позволени и непозволени средства имуществото, което предателски ви е било отнето.

— Затова Негово преподобие отец Родин ме осъди за войнишката грубост на средствата ми и за насилието, което според него било в опасен разрез с обичаите на времето. Дотук — добре. Но аз не нарушавах законите по никакъв начин и ако не беше едно фатално обстоятелство, успехът щеше да освети пътя, по който вървях, въпреки грубостта и насилието. Сега мога ли да попитам Ваше преподобие какво…

— Какво повече съм извършил от вас ли? — рязко го прекъсна отец Родин. — Какво по-добро съм измислил? Каква насока дадох на делото Ренепон, след като го приех от вас в съвсем отчаяно положение. Това ли искате да знаете?

— Да, точно това — студено отвърна д’Егрини.

— Добре, признавам си — подигравателно каза Родин, — колкото вашите дейности бяха мащабни, мъжествени и шумни, толкова моите бяха дребни, детински и потайни. Не можете да си представите аз, който се осмелих да се нарека умен и предвидлив човек, колко глупости съм извършил от шест седмици насам.

— Никога не бих си позволил да обвиня в подобно нещо Ваше преподобие, дори когато съм мислил, че заслужавате подобен укор — с горчива усмивка каза отец д’Егрини.

— Да ме обвините ли? — повдигна рамене Родин. — Значи да ме обвините. Ето, че сам се осъдихте. Знаете ли какво писах за вас преди шест седмици? Ето какво: „Отец д’Егрини е надарен с превъзходни качества и ще ми служи“ (и от утре ще ви включа много дейно) — каза Родин сякаш на себе си, — но добавих, че не сте достатъчно извисен, за да ставате дребен, когато се наложи. Разбирате ли?

— Не много добре — изчерви се отец д’Егрини.

— Толкова по-зле за вас. Това показва, че съм имал право. И понеже съм принуден да говоря ясно, ще ви кажа, че аз проявих достатъчно разум през тези шест седмици, за да извърша много глупави неща. Аз, господа, така както ме виждате, се впуснах в разговор с едно момиче, говорих за напредък, за човеколюбив, за свобода, за равноправие на жената с една непокорна госпожица. Разговарях за Наполеон и за уважението към бонапартизма с един необуздан, стар войник. Говорих за императорската слава, за унижението на Франция, за надеждата в римския глава с един френски маршал, който макар че в сърцето си обожава този крадец на престоли, повлякъл веригите в „Света Елена“, е празен и шумен, като военна тръба. Затова е достатъчно да пуснете в безмозъчната му глава няколко войнствени патриотични думи и ще видите, че оттам ще ви отговорят с нестройни звуци, неизвестно как, за какво и към кого насочени. Но това не е всичко… Говорих за любов с един млад див тигър. Когато ви казах, че заслужава съчувствието ви един що-годе умен човек като мен, унизил се с всички тези дребнави дейности, за да свърже безкрайните конци на това тъмно дело, вие повдигахте рамене. А всъщност не е ли прекрасна гледката на паяка, изплитащ своята мрежа? Колко е любопитно да се наблюдава това грозно животно, което източва нишка по нишка, едни свързва, други удебелява, трети разпуска. Вие повдигате рамене.

Добре, но елате след два часа — и какво ще намерите? Малката черна животинка се е раздула, напълнила е търбухчето си, а в паяжината и има десетина глупави мухи, толкова здраво оплетени, че на дребното насекомо му остава само да си избере с коя да се нахрани.

Като каза това Родин странно се усмихна. Полуприкритите му от бледите клепачи очи се отвориха широко и несвойствено заблестяха. От известно време йезуитът чувствуваше в себе си трескава възбуда, породена от борбата, която трябваше да води пред високопоставените лица, попаднали вече под влиянието на оригиналните му, прями думи.

Отец д’Егрини вече се разкайваше, че започна този разговор, но въпреки това започна с нескрита ирония:

— Не отричам, че средствата ви са дребнави. Съгласен съм с вас, че са много детински и съвсем обикновени. Но това не е достатъчно, за да се оцени високо заслугата ви. И по този повод ще ви попитам…

— Какво излезе от всичко това? — с нехарактерна за нрава си разпаленост довърши Родин. — Погледнете моята паяжина и ще видите онази хубава, млада, вироглава девойка, която преди шест седмици се гордееше с красотата, смелостта и ума си, че сега е бледа, сразена и носи кървяща рана в сърцето си.

— Да, но мъжеството и безстрашното геройство на индийския принц, което трогна цял Париж, развълнува и госпожица Кардовил — каза княгинята.

— Да, но аз обезсилих действието на глупавата му дивашка храброст като внуших на хубавата девойка, че с убиването на черни пантери не може да се докаже чувствителността, деликатността и верността на един влюбен.

— Добре — намеси се отец д’Егрини, — да предположим, че госпожица Кардовил е ранена в сърцето…

— Но каква полза ще има от това делото на Ренепон? — полюбопитствува кардиналът и се облегна на масата.

— Първо — каза Родин, — ползата е в това, че когато най-опасният враг е смъртно ранен, той напуска бойното поле. Струва ми се, че това все пак е нещо, нали?

— Наистина — каза княгинята, — с ума си и смелостта си госпожица Кардовил можеше да стане сърце и душа на насочения срещу нас съюз.

— Да допуснем, че е така — упорстваше отец д’Егрини. — От тази гледна точка няма защо повече да се боим от нея и това е едно предимство. Но дали сърдечната рана ще й попречи да вземе дела си от наследството?

— Кой ви каза това? — студено и уверено попита Родин. — А знаете ли защо толкова се старах да я сближа с Джалма против волята й и след това пак против волята й да я разделя с него?

— Нека чуем с какво ще попречи тази буря от страсти да си получат дела от наследството принцът и госпожица Кардовил? — не се предаваше отец д’Егрини.

— Кажете ми от какво небе се стрелва гръмотевицата и убива — от ясно или бурно? — презрително попита Родин. — Бъдете спокойни, зная къде да сложа гръмоотвод. Колкото до господин Харди, той живееше за три неща — за работниците си, за един приятел и за една любовница. Три стрели пронизаха сърцето му. Аз винаги се целя в сърцето — това е приятно и сигурно.

— Прав сте, че е приятно и достойно за похвала — намеси се владиката, — защото ако съм разбрал правилно, този фабрикант има държанка и затова би било добре да си послужим с лоши средства, за да накажем лошия човек.

— Очевидно — добави кардиналът, — те крият в себе си лоши страсти и сами са си виновни, ако други си послужат с тях.

— Нашата света майка Перпетуа — каза княгинята, — спомогна с всевъзможни средства да се разкрие това отвратително прелюбодеяние.

— Приемам, че и господин Харди е ранен в най-съкровената част на сърцето си — започна да отстъпва по малко отец д’Егрини. — Но ако той изгуби богатствата си, ще бъде още по-алчен да получи огромното наследство.

Това твърдение се видя доста сериозно на Владиците и княгинята. Всички погледнаха Родин с любопитство, но вместо да отговори, той отиде до масата със закуските и противно на аскетичното си въздържание и отвращението си от виното, разгледа бутилките и каза:

— Какво има в тези шишета?

— Бордо и Ксерес — отвърна госпожа Сен-Дизие крайно изненадана от неочакваното желание на Родин.

Той взе наслуки една бутилка, наля си чаша мадерско вино и го глътна наведнъж. От известно време чувствуваше, че по тялото му преминават тръпки, а след това го обземаше някаква слабост и той се надяваше да се подкрепи и ободри с виното. И след като избърса устата си с опакото на мръсната си ръка, Родин се върна при останалите, обърна се към отец д’Егрини и попита:

— Какво казахте за господин Харди?

— Че като се лиши от имуществото си, още повече ще ламти за наследството — повтори отец д’Егрини, обиден от заповедническия тон на началника си.

— Господин Харди да мисли за пари?! — повдигна рамене Родин. — Да видим дали изобщо може да мисли. Той е съвсем съсипан. Безразличен е към всичко и е като замаян. Когато от време на време идва на себе си, плаче като малко дете. Тогава се отнася с уважение към онези, които се грижат за него, а аз съм го оставил в добри ръце и започва да се показва чувствителен към нежното им съчувствие, което те непрекъснато му демонстрират. Защото той е добър, много добър и дори много слаб човек и благодарение на това… Отец д’Егрини, вие ще се заемете с по-нататъшните действия.

— Аз ли? — недоумяваше отец д’Егрини.

— И тогава ще разберете, дали резултатът, който съм постигнал е значителен и… — но Родин не довърши, сложи ръка на челото си и каза на себе си: — Странно нещо!

— Какво ви става? — съчувствено попита княгинята.

— Нищо, госпожо — отговори Родин и затрепера, — сигурно ми стана зле от виното. Не съм свикнал да пия. Имам леко главоболие, но ще ми мине.

— Наистина, отче, очите ви са зачервени — каза княгинята.

— Защото много втренчено гледах в паяжината си — усмихна се зловещо йезуитът — и още дълго ще трябва да гледам, за да може и отец д’Егрини, който се прави на късоглед, да види и другите ми мухи… Например, двете дъщери на маршал Симон, които от ден на ден стават все по-тъжни и все по-отчаяни и усещат, че между тях и маршала се издига ледена преграда. А откакто е умрял баща му, трябва да го чуете и видите как се разкъсва между две противоположни мисли. Днес смята, че ще се лиши от чест, ако извърши еди-какво си, утре смята, че ще се лиши от чест, ако не го извърши. Този военен мъж и герой на империята е станал по-слаб и по-страхлив от дете. И какво остана от този безбожен род? Жак Ренепон ли? Попитайте Морок колко е затъпял от пиянство този нещастник и как се търкаля към пропастта. Това е моята равносметка. Ето в какво усамотение и в каква разруха се намират днес всички членове на рода, които преди шест месеца бяха толкова силни, решителни и опасни елементи, ако се бяха обединили в едно цяло. Ето ги онези Ренепон, които по съвета на техния прадядо еретик, трябваше да обединят силите си, за да се борят срещу нас и да ни смажат и действително бяха много опасни. Какво бях казал преди? Казах, че ще действувам в съответствие със страстите им. Какво направих? Въздействувах върху страстите им. И сега те напразно се блъскат в моята паяжина, която ги е омотала отвсякъде, и аз ви казвам, че те са в ръцете ми… в ръцете ми…

От известно време физиономията и гласът на Родин странно се променяха. Лицето му, което винаги беше бледо като на мъртвец ставаше все по-червено и на петна. Очите му сякаш хлътнаха още по-дълбоко и блестяха все повече и повече. Гласът му трепереше, стана пресеклив и изтъня. Тази промяна, която той явно не усещаше, беше толкова забележима, че останалите го гледаха с ужас. Родин се излъга за истинската причина на тяхната съсредоточеност и се опита да извика с угасналия си глас:

— От съжаление към този безбожен род ли ме гледате така? Да не би да съчувствувате на онази госпожица, която никога не стъпва в църква и въздига в дома си идолопоклоннически олтари? Да не би да съжалявате Харди, онзи сантиментален богохулник, онзи човеколюбив безбожник, който няма дори едно параклисче във фабриката си и се осмелява да поставя имената на Сократ, Марк Аврелий и Платон до името на нашия Спасител, когото нарича Исус божествения философ? Да не би да жалите онзи индиец, последовател на Брахма? Да не съжалявате онези две сестри, които не са кръстени? Да не би да съчувствувате на онова говедо Жак Ренепон. Да не би да съжалявате онзи необуздан войник, който смята за бог Наполеон, а за евангелие — законите на голямата имперска войска. Да не би да жалите този вероотстъпнически род, чиито прадядо — безчестен вероотстъпник, който ни отне имуществото, от дъното на гроба си и днес, след сто и петдесет години, продължава да подстрекава проклетото си потомство да надига глава срещу нас? Нима, за да се защитим от тези усойници, нямаме право да ги унищожим със собствената им отрова? Аз твърдя, че да хвърлим тази безбожна челяд в скръб, отчаяние и да я тласнем към смъртта, разпалвайки страстите й, значи да служим на Бога, значи да дадем спасителен пример пред очите на всички.

Докато изговаряше тези думи, Родин беше страшен с нечовешкия израз на лицето си. Блясъкът на очите му се засили, устните му бяха сухи, студена пот обливаше слепоочията му, които бързо пулсираха, ледени тръпки побиваха цялото му тяло. Той мислеше, че растящото му неразположение е в резултат на умората, защото през цялата нощ писа, и реши да предотврати следващия пристъп на отпадналост с още една чаша вино. Родин отново я изпи наведнъж и се върна при компанията, тъкмо когато кардиналът казваше:

— Ако имаше нужда да оправдавате поведението си спрямо тази челяд с последните си думи, смятайте, че сте го оправдал. Повтарям, че не само според нашите богословци-законодатели, но и според гражданските закони вие имате пълно право и няма нищо осъдително във вашите постъпки. А според божиите закони да се бориш с безбожие и да го унищожаваш с неговите оръжия означава да служиш Богу.

Убеден, както останалите присъствуващи, от лукавата увереност на Родин и изплашен от своя противник, отец д’Егрини му каза:

— Признавам, че сгреших, усъмнявайки се в изобретателността и остроумието на Ваше преподобие. Подведох се от външната дребнавост на приложените от вас средства, разглеждах ги отделно едно от друго и не можах да ги оценя в тяхната цялост, а плодовете им изобщо не предвидих. Сега разбирам, че успехът на делото, благодарение на вас, не подлежи на никакво съмнение.

— Вие преувеличавате — отвърна с трескаво нетърпение Родин. — В момента страстите кипят, но минутата е критична, и както алхимикът, в чиито съд кипи сместа, която може да му донесе богатство или смърт, сега само аз мога да… — Родин не успя да довърши, хвана с две ръце челото си и издаде болезнен, сподавен писък.

— Какво ви става? — попита отец д’Егрини. — От известно време страшно пребледнявате.

— Не зная — отговори с променлив глас Родин, — главоболието ми се усилва и за миг ми се зави свят.

— Седнете тогава — съчувствено предложи княгинята.

— Хапнете нещо — добави владиката.

— Нищо ми няма — направи ново усилие над себе си Родин, — слава Богу, не съм разглезен. Тази нощ не спах. Прилошава ми от умора. Това е. Казах, че сам ще трябва да управлявам това дело, но не ще мога да го довърша. Ще трябва да изчезна, но непременно ще бдя в сянка и ще държа всички нишки, които само аз мога да контролирам — добави той, а гласът му все повече гаснеше.

— Отче, — разтревожи се кардиналът, — вие сте тежко болен. Пребледнявате все повече. Заприличахте на мъртвец.

— Възможно е — сърдито отвърна Родин, — но аз не се безпокоя от такива дреболии. Да се върнем на въпроса си. Отец д’Егрини, сега е моментът, когато вашите качества, които никога, не съм отричал, могат много да ми помогнат. Вие сте привлекателен, имате обаяние и убедително красноречие. Ще трябва… — и Родин отново не довърши. По челото му потече студена пот, краката му се подкосиха и въпреки неизчерпаемата си енергия, той каза: — Признавам, че не се чувствувам добре. Но тази сутрин ми нямаше нищо. Сега неволно потръпвам и ми е много студено.

— Приближете се до камината… Болестите идват неочаквано — каза владиката и предано му подаде ръка: — Ще ви мине…

— Изпийте един горещ чай — предложи му княгинята. — Добре, че доктор Баление скоро ще дойде и ще ви прегледа.

— Наистина, странно нещо — каза кардиналът.

Като чу тези думи на високия сановник, Родин, който с голяма мъка се бе дотътрил до камината, обърна поглед към него и го изгледа втренчено. След това, поддържан от неукротимата си енергия, въпреки че с всеки изминал миг все повече и повече посърваше, той му каза с угаснал глас, мъчейки се да му придаде твърдост:

— От топлината ще ми мине. Хубаво ще я наредим, ако се разболея, тъкмо когато въпросът за наследството на Ренепон може да се реши в наша полза, само ако е в мои ръце! Но да се върнем към темата. Казах ви, отец д’Егрини, че можете много да ни помогнете, както и вие, княгиньо, ако се нагърбите със задачата и вземете всичко присърце…

Родин отново замълча. Този път той извика силно, политна върху един стол, претъркули се назад, отпусна ръце и простена:

— Зле ми е…

Тогава се случи нещо страшно. Мъртвешки бледото лице на Родин със светкавична бързина започна да се разлага, хлътналите му очи кървясаха, потънаха още по-дълбоко в орбитите си и образуваха две черни ями, от които святкаха само огнените му зеници. Червеникавата, влажна и студена кожа на лицето му, по което бяха полепнали мокрите му коси в миг стана зелена. През сгърчената му от болка уста излизаше тежък дъх, прекъсван от време на време от стенанията му:

— Зле ми е… Горя…

След това той започна да дере с нокти разголените си гърди, защото бе скъсал копчетата на жилетката си и наполовина бе съдрал мръсната си черна риза, сякаш дрехите увеличаваха болката, от която се превиваше.

Владиката, кардиналът и отец д’Егрини се спуснаха към Родин и го наобиколиха, за да го възпрат. Той изпитваше страшни болки. Изведнъж положи невероятно усилие и се изправи на краката си вдървен като труп и с разкъсани дрехи, с разрошена бяла коса около зеленото лице с червени, святкащи очи той прикова поглед в кардинала, който се бе надвесил преди миг над него, хвана го с треперещите си ръце и извика с ужасен, пресеклив глас:

— Кардинал Малипиери… Тази болест е внезапна… В Рим се боят от мен… Вие сте от рода на Борджиите… Тази сутрин вашият секретар беше в дома ми…

— Нещастнико! Как смеете да говорите такива неща? — възнегодува кардиналът от това обвинение и се опита да се освободи от ръцете на йезуита, чиито нокти бяха твърди като желязо.

— Отровиха ме… — избоботи Родин, отпусна се и падна в ръцете на отец д’Егрини.

Въпреки ужаса си, кардиналът успя да пошушне на отец д’Егрини:

— Той мисли, че искат да го отровят, което означава, че е замислил нещо много опасно!

Вратата на салона се отвори и влезе доктор Баление.

— Ах, докторе — извика княгинята пребледняла и изплашена и се втурна към него, — отец Родин внезапно се разболя. Елате, целият се тресе.

— Щом го тресе, няма страшно, успокойте се, госпожо — каза докторът, хвърли шапката си на един стол и се приближи към гостите, наобиколили умиращия Родин.

— Ето го доктора — извика княгинята.

Всички се отдръпнаха, освен отец д’Егрини, който подкрепяше, падналия върху един стол Родин.

— Боже мой, какви симптоми! — възкликна докторът, разглеждайки с нарастващ страх лицето на Родин, което от зелено започна да става синьо.

— Какво има? — попитаха всички в един глас.

— Какво има ли? — отвърна Баление и веднага се дръпна, сякаш бе настъпил змия. — Това е холера. Много заразна болест.

Щом чу тези думи отец д’Егрини пусна Родин и той се строполи на земята.

— С него е свършено! — установи докторът. — Но въпреки това ще отида да потърся каквото трябва. Може да се опита едно последно средство — и той хукна към вратата.

След доктор Баление като обезумели се спуснаха княгиня Сен-Дизие, отец д’Егрини, владиката и кардиналът и се заблъскаха пред вратата, която никой не успяваше да отвори от обзелия ги ужас.

Но вратата се отвори отвън. Показа се Гавриил — образец на истински, свят, евангелски свещеник, който заслужава крайно уважение, горещо съчувствие и нежна почуда. Ангелското му лице беше кротко и ведро и се намираше в крайна противоположност с всички останали сгърчени и разкривени от страх лица. Бегълците искаха да го върнат обратно като му викаха.

— Не влизайте вътре… Бягайте… Той е болен от холера и вече умира!

Щом чу това, Гавриил тласна назад владиката, останал последен на вратата и хукна към Родин в момента, когато сановникът се измъкна след другите.

Проснат на земята, с изкривени от гърчовете крайници, Родин се превиваше от непоносими болки. От падането той явно се посвести, защото избоботи с мъртвешки глас:

— Оставят ме да умра тук като куче. О, страхливци!

Той направи едно конвулсивно движение, обърна се по гръб, на лицето му беше изписано пъклено отчаяние, погледът му бе втренчен в тавана, а устата му повтаряше:

— Няма никой… Няма никой…

Но блесналият му подивял поглед внезапно срещна големите сини очи и ангелското, русо лице на Гавриил, който бе коленичил до него и го успокояваше с кроткия си глас:

— Аз съм тук, отче. Аз ще ви помогна, ако е възможно или ще се моля за вас, ако Бог ви повика при себе си.

— Гавриил! — прошепна старецът. — Простете ми за злото, което ви сторих… Смилете се над мен… Не ме оставяйте сам… Не… — но Родин не успя да довърши. С огромно усилие се бе поизправил, ала отново изкрещя неистово и падна като мъртвец.

На същия ден вечерните вестници писаха: „Холерата е в Париж. Първият случай се появи днес, около три и половина на улица «Вавилонска» в двореца Сен-Дизие.“

IV глава
Площада пред храма „Света Богородица“

Изминаха осем дни откакто Родин се зарази с холерата, чиито жертви постоянно се увеличаваха.

Ужасни дни! Мъртвешки покров загърна цял Париж, който доскоро беше толкова весел. Но никога небето не е било по-ясно синьо и безоблачно. Никога слънцето не бе пръскало толкова ярко лъчите си. Това неумолимо спокойствие на природата по време на опустошенията от смъртоносния бич беше една странна и тайнствена противоположност.

Досадната светлина на силното слънце правеше още по-очевидна промяната на лицата от големия страх, защото всеки трепереше за себе си и за близките си. Всички бяха разтревожени, потресени и недоумяващи.

Излизайки от дома си, хората оставяха живот, здраве и щастие, а след два часа намираха агония, смърт и отчаяние. На всяка крачка нови, зловещи зрелища смайваха човешкия поглед. Навред по улиците се движеха каруци, пълни с подредени един до друг ковчези. Те спираха пред всяка къща. Хора, облечени в бели и черни дрехи чакаха пред вратите. Те вземаха по един, два, а понякога три и четири ковчега за един и същи дом и каруците съвсем скоро се връщаха празни.

Почти всяка къща се огласяше от оглушителния тропот на чуковете. Заковаваха ковчезите, а майсторите не смогваха да ги изработят.

Отвсякъде се носеха страшни викове, плачове, стенания и отчаяни клетви. Близките отпращаха мъртъвците си. Каруците се движеха напред-назад: влизаха в улиците празни и излизаха пълни, следвани от други каруци.

Нощем прозорците на къщите светеха чак до зори. Беше времето на баловете. Светлините напомняха за веселите нощни пиршества, но вместо свещи, горяха кандила и вместо шумна музика се разнасяха заупокойни песни. А вместо шествията на маскардите на равни разстояния се поклащаха големи черни фенери, на които бе изписано: „Помощ за заразените от холера.“

Истинското нощно веселие цареше на гробищата. Там действително се веселяха. Мрачни и безмълвни преди, когато нощем се долавяше и най-малкия шум от разлюлявания от вятъра чемшир, пусти и толкова страшни, че нито една човешка душа не смееше да наруши мъртвешката им тишина, сега те изведнъж се съживиха, станаха шумни и светли. На кадящи фенери, окачени по черните борове и по белите надгробни камъни, множество гробари копаеха гробовете и си тананикаха. По това време този опасен и тежък труд се заплащаше едва ли не в злато, защото всички имаха нужда от тях и се стараеха всячески да им угодят. Те пиеха много, непрекъснато пееха, за да поддържат силите си и доброто разположение на духа си. Ако някой от тях започнеше да копае гроб и не успяваше да го довърши, другарите му услужливо го довършваха и приятелски полагаха тялото му в него.

На песните на гробокопачите отговаряха в далечината с други напеви. Около гробищата бяха издигнати временни кръчми и носачите на мъртъвци, щом сваляха клиентите си на определеното място, както остроумно се изразяваха, влизаха в кръчмите и благодарение на извънредно големите си заплати, пируваха като богаташи. Често зората ги сварваше с чаша в ръка и с весели шеги на уста. Във всичко това имаше нещо много странно: тези хора, които пренасяха мъртвите и стояха, тъй да се каже в сърцето на болестта, почти не се разболяваха и не умираха.

В покрайнините на града, където живееха наблъскани сред зловонията хиляди сиромаси и без това изнемощели от лишенията и напълно податливи на заразата, за няколко часа умираха не отделни хора, а цели семейства. Но понякога, о чудо на провидението, в студената, опустяла стая, от която вече бяха изнесени и бащата, и майката, и братът, и сестрата, оставаха сам-сами две малки дечица.

Често се случваше собствениците на къщите да затварят домовете си по липса на наематели. Тези окаяни бърлоги на трудолюбивите работници, които болестта изпразваше само за един ден като се започне от мазето, където обикновено живееха върху сламеници малки коминочистачи и се стигне до тавана, където измършавяли и полуголи се търкаляха на студения под няколко гладни и безработни, запустяха.

От цял Париж в разгара на епидемията най-страшно зрелище представляваше старата част на града и особено околностите на храма „Света Богородица“. Те бяха арена на ужасни сцени, тъй като повечето болни от близките улици, пренасяни към болницата „Отел-Диьо“, минаваха през площада.

Холерата имаше различни проявления… През осемте дни от разболяването на отец Родин, много и ужасни неща се случиха около църквата „Света Богородица“. Вместо по улица „Аркол“, която днес води до това място, тогава дотук се стигаше по една мръсна уличка, както повечето в тази част на града, която свършваше пред мрачен, порутен свод. От лявата страна на предхрамието оставаше преддверието на обширния съборен храм, а отсреща беше болницата „Отел-Диьо“. Малко по-нататък се виждаше оградата на Съборната църква.

Върху червената, напукана стена на входа всеки можеше да прочете една наскоро залепена прокламация, която съдържаше следните думи:[1]

„Отмъщение! Отмъщение!

Хората от народа, които попадат в болницата, биват отравяни, защото нямала място за тях. Всяка нощ кораби, пълни с трупове плуват по река Сена.

Отмъщение и смърт на убийците на народа!“

Двама души, загърнати в дълги връхни дрехи и скрити в сянката на свода, слушаха с тревожно любопитство глъчката, която заканително нарастваше пред болницата „Отел-Диьо“. След малко до ушите им достигнаха виковете: „Смърт на лекарите! Отмъщение!“

— Подстрекателството подействува — каза единият. — Пламъкът достигна барута. Когато простолюдието се въодушеви, човек може да го насъска срещу когото си иска.

— Погледни там — каза другият. — Погледни онзи Херкулес, който се извисява над всичките псета. Това не беше ли един от най-яростните разрушители на фабриката на господин Харди?

— Да, той е… Познавам го. Ако някъде се върши нещо лошо, този нехранимайко винаги е там.

— Не бива да оставаме повече тук — каза другият. — Много студен вятър духа, пък сме и леко облечени…

— Прав си, холерата е сатанинска болест. Но нещата вървят на добре. Освен това твърдят, че републиканската партия ще вдигне цялото предградие на „Сен-Антоан“. Добре би било, защото това е от наша полза и святото дело на нашата вяра ще възтържествува над революционерското безбожие. Да вървим при отец д’Егрини.

— Къде ще го търсим?

— Наблизо е. Ела…

И двамата мъже се изгубиха.

Слънцето клонеше към залез и хвърляше позлатените си лъчи върху черните статуи в преддверието на храма „Света Богородица“ и върху двете величествени кули, които пробождаха небето. От няколко дни духаше сух, студен, североизточен вятър, който разпръсваше и най-малкото облаче.

Пред болницата „Отел-Диьо“ се бе струпала огромна тълпа, обграждаше цялата й фасада и блъскаше решетките. Зад тях стоеше едно отделение на пешите войски, а виковете „Смърт на лекарите!“ ставаха все по-заплашителни. Хората, които крещяха, принадлежаха към ленивото, нечестно и развратено простолюдие, към измета на Париж, затова дори клетниците, които пренасяха, се отвращаваха от ужасната тълпа и влизаха сред зловещите предсмъртни крясъци в болницата.

Непрекъснато пристигаха все нови и нови болни. Понякога носилките бяха закрити с чаршафи, но те често се смъкваха и разкриваха мъртвешките лица на заразените. Но вместо да се изплашат от ужасните гледки, негодниците си намираха повод за различни подигравки, шеги и предсказания за участта на нещастниците след като попаднат в ръцете на лекарите.

Сред тълпата бяха каменоделецът и Цибул, придружени от много свои последователи. След разрушаването на фабриката на господин Харди каменоделецът беше тържествено прогонен от братството на Вълците, които не искаха да имат нищо общо с този мерзавец. Тогава той се отдаде на пиянство и се възползува от исполинската си сила, за да получи заплата като телохранител на Цибул и ней подобните.

Общо взето, освен няколкото души, които случайно бяха попаднали на площада пред „Света Богородица“, дрипавата тълпа, струпала се тук, се състоеше от измета на парижкото население от хора, еднакво достойни за съжаление и укор, защото беднотията и невежеството раждат само порок и престъпление.

За тези диваци на цивилизованото общество не съществуваше нито милост, нито състрадание, нито страх от ужасните картини, които ги заобикаляха на всяка стъпка. Те нехаеха за живота си, който всеки ден се бореше с глада и изкушението за престъпление, презираха болестта с дяволска смелост и падаха под ударите й с хули на уста.

Каменоделецът се извисяваше над тълпата с огромния си ръст. Очите му бяха кръвясали, лицето му пламтеше и той викаше с цяло гърло:

— Смърт на лекарите! Те тровят народа!

— Защото е по-лесно да го тровят, отколкото да го хранят, добави Цибул.

След това вещицата се обърна към един умиращ старец, когото двама души пренасяха върху едно канапе и с мъка си пробиваха път през гъстата навалица, и извика:

— Не влизай вътре, нещастнико, по-добре пукни тук, на чист въздух, вместо да умреш в онази пещера, където ще те отровят като дърт плъх.

— Така е — каза каменоделецът, — а след това ще те хвърлят в реката на рибите, от които ти едва ли ще си похапнеш вече.

Като чу жестоките подигравки, старецът притвори очи и глухо изпъшка. Цибул поиска да спре носачите, но те не без усилие се изскубнаха от нея.

С всяка измината минута броят на болните, които донасяха, неимоверно нарастваше. Когато всички носилки се запълниха, започнаха да ги пренасят на ръце. Тук-там можеха да се видят ужасни сцени, които свидетелствуваха за светкавичното разпространение на заразата. Двама мъкнеха покрита с чаршаф носилка, изцапана с кръв. Единият внезапно усети наплива на болестта и замря на мястото си. Изнемощелите му ръце изпуснаха носилката, той пребледня, залитна и падна върху болния. Изплашен, другият носач хукна като обезумял и изостави другаря си заедно с умиращия сред тълпата. От ужас едни се разбягаха, други започнаха неистово да се смеят.

— Конете полудяха — каза каменоделецът — и изоставиха каруцата си насред пътя.

— Помогнете! — викаше с жален глас умиращият. — Смилете се над мен, занесете ме в болницата.

— Всички места в театъра са заети — каза един насмешлив глас.

— Пък и краката ти са слаби да се качиш до рая — добави друг.

Болният се помъчи да се повдигне, но нямаше сили и отново падна изнемощял върху носилката. Тогава тълпата се втурна и я преобърна. Носачът и старецът бяха прегазени и стенанията им се заглушаваха от виковете:

— Смърт на лекарите!

И крясъците отново закънтяха. В жестокото си ожесточение подивялата тълпа не се съобразяваше с нищо. Но след малко трябваше да направи място на няколко работници, които със сила пробиваха път за двама свои другари. Те носеха на кръстосаните си ръце един много млад работник, чиято натегнала глава с пребледняло лице бе облегната върху рамото на единия от носачите. След тях вървеше плачешком малко дете и държеше за края на ризата единия от работниците.

От известно време далеч из тесните улички на стария град се чуваха силните равномерни удари по барабан. Биеха отбой, защото в предградието на „Сен-Антоан“ имаше бунт. Барабанчиците влизаха през свода и минаваха по площта на църквата „Света Богородица“. Един от войниците — старец с побелели мустаци, внезапно престана да бие барабана си и изостана от другарите си. Другите войници се обърнаха и видяха, че той бе позеленял. Краката му се подгъваха, говореше несвързано и като ударен от гръм се повали на земята, преди още барабанчиците от първия ред да бяха спрели. От бързината на всичко станало за миг се уплашиха и най-закоравелите сърца. Изненадана от внезапното спиране на отбоя една част от тълпата се втурна с любопитство към барабанчиците. Щом видя умиращия войник в ръцете на другарите си, един от двамината, които разговаряха под свода от самото начало на бунта, попита барабанчиците:

— Да не е пил вода от някоя чешма по пътя?

— Да, господине — отговори войникът, — умираше от жажда и пи една-две глътки на площад „Шателе“.

— Значи е отровен — каза човекът.

— Отровен ли? — извикаха няколко гласа.

— Нищо странно няма — поде човекът тайнствено. — Пускат отрова във водата. Тази сутрин убиха един човек на улица „Бобур“, защото го заловили да пуска арсен в бъчвата на една кръчма — и след това неизвестното лице се изгуби.

Този нов слух, не по-малко глупав от слуха, който се разпространяваше за отравянето на болните в „Отел-Диьо“, беше посрещнат с взрив от негодувание. Пет-шест дрипави като разбойници мъже сграбчиха тялото на умиращия барабанчик, вдигнаха го на раменете си, въпреки съпротивата на другарите му и начело със зловещия си трофей преминаха площада, оглавявани от Цибул, която крещеше:

— Сторете път на трупа! Ето как тровят народа…

Тълпата отново се разшумя при пристигането на една пощенска карета с четири коня, която не можеше да си пробие път. Тя бе тръгнала по уличките на стария град, за да стигне през площада на храма „Света Богородица“ до отсрещния бряг на Сена. В каретата имаше бегълци, които искаха да напуснат Париж, за да се спасят от ужасната болест. Един слуга и една прислужница, седнали в задната част на каретата с ужас се споглеждаха, докато преминаваха покрай болницата „Отел-Диьо“, а момъкът, седнал на предната седалка, повдигна завесата и предупреди кочияшите да карат бавно, за да не се случи нещо неприятно сред гъсто струпаното множество. Този момък беше господин дьо Моринвал, в каретата се намираше господин дьо Монброн и неговата внучка. Младата жена явно не беше на себе си от страх, а господин дьо Монброн, въпреки твърдостта си, изглеждаше доста разтревожен и от време на време миришеше едно шише с камфор.

Известно време каретата се движеше бавно, кочияшите предпазливо водеха конете. Изведнъж тълпата зашумя и в далечината се чу тропот, приглушено дрънчене на вериги и железа, които винаги издаваха артилерийските коли. И наистина, от храма „Света Богородица“ се зададе такава кола, която скоро щеше да се срещне с великолепната карета.

Въпреки че тълпата беше много гъста, артилерийската кола се движеше бързо и когато се приближи съвсем, множеството отстъпи встрани като омагьосано.

Скоро недоумението се разсея от думите, които се предаваха от уста на уста:

— Катафалката… Катафалката…

Носилките не стигаха, за да се пренесат мъртвите и затова ги товареха върху артилерийските коне. Когато минувачите се спряха от страх и ужас да видят зловещата кола, каменоделецът и неговите приятели започнаха още по-силно да викат:

— Направете път на умрелите! — изкрещя Цибул.

— Тази кола няма да ви прегази — отвърна каменоделецът.

— Пътниците й са много смирени.

— Те никога няма да слязат.

— И за кочияш си имат само един войник.

— Наистина, цивилен води предните коне.

— Сигурно другият войник се е уморил. Сигурно е влязъл в катафалката и ги пази, докато слизат в голямата дупка.

— С главата напред.

— Да пускат ги с главата напред в хлорна вар.

— И те плуват по гръб.

— Колко отвратително миришат.

— Като престоял труп — каза каменоделецът.

— А — възкликна Цибул. — Сега катафалката ще удари хубавата карета. Чудесно! Богаташите в нея ще почувствуват смъртта.

И наистина, в този момент катафалката беше непосредствено срещу каретата. Един мъж по риза и с дървени обувки водеше предните коне, а един войник управляваше задните. В катафалката имаше толкова много ковчези, че те едва се удържаха вътре. При всяка неравност по пътя тя подскачаше и дървените сандъци се удряха един в друг. Очите на цивилния колар светеха, лицето му беше зачервено и не бе трудно да се досети човек, че бе пийнал. Той крещеше по конете и ги мушкаше с бича, въпреки отчаяните молби на войника, който волю-неволю трябваше да се съобразява с него.

Изведнъж коларят се отби от пътя, насочи катафалката към каретата и успя да я закачи. От удара покривът на артилерийската кола се преобърна и един ковчег падна навън като повреди вратата на каляската, а след това с глух тропот се изсипа на земята. Скованите набързо дъски се откъртиха и разкриха един синкав труп, закрит наполовина с чаршаф.

От тази ужасна гледка, госпожа дьо Моринвал, която машинално гледаше към вратата, изпищя и припадна. Тълпата ужасена се разбяга. Кочияшите на каретата използуваха мястото, което се разчисти пред тях, дръпнаха юздите и конете поеха към крайбрежието на Сена.

В същото време се чуха приглушените звуци на весела музика и викове, които единогласно повтаряха:

— Тържеството на холерата!

Те съобщаваха за един от онези невъобразими, ужасни и дори неверни епизоди, съпровождащи разгара на заразата.

И наистина, ако съвременните свидетелства не съответствуваха напълно на официалните документи за тези празненства, човек би си помислил, че всичко това е измислица на болен мозък.

Маскираните се появиха на площада пред храма „Света Богородица“, тъкмо когато каретата на господин дьо Моринвал се изгуби зад крайбрежието.

[1] Както е известно по време на холерата в Париж бяха пръснати много такива прокламации, които се приписваха на различни партии. ↑

V глава
Тържеството на холерата[1]

Пред маскираните вървеше тълпа от хора, които изведнъж се втурнаха на площада пред храма и силно закрещяха. Някакви деца свиреха с рогове, други викаха, трети пееха.

Привлечена от новото зрелище, компанията на каменоделеца и Цибул се спусна към свода.

По това време вместо двете кръчми на улица „Аркол“ от двете страни, се издигаше само една от ляво на сводестата врата. Тя беше прочута сред веселите студенти с много хубавото си вино и провинциалните си ястия.

При първите звуци на музиката, която предвождаше шествието на маскираните, прозорците на големия салон на кръчмата се отвориха и много слуги с престилки под мишница надникнаха с нетърпение, за да видят чудноватите гости, които очакваха.

Най-после огромното шествие се яви сред оглушителни крясъци. Маскарадът се предвождаше от една карета с четири коня, заобиколена от яздещи мъже и жени, облечени в хубави, богати дрехи. Повечето от маскираните бяха хора от средна ръка, между тях имаше и по-богати.

Носеше се слух, че ако на холерата се направи чучело, с което да се подиграят, това може да съживи духа на изплашения народ. Щом това се разчу, веднага работници, младежи, студенти, търговци и други се отзоваха на поканата и макар до този момент да не се познаваха, тутакси се побратимиха. Мнозина от тях се постараха да направят празненството по-бляскаво като доведоха и приятелките си.

Разноските по това веселие се покриха с волни пожертвования и сутринта, след една богата и хубава закуска в единия край на Париж, веселата компания тръгна смело на път, за да приключи деня с вечеря на площада пред храма „Света Богородица“. Казвам смело, защото младите жени явно имаха много силен дух и изключително твърд характер, за да преминат през големия град, обзет от страх и ужас, да срещат на всяка крачка каруци с умиращи и трупове и да се подиграват с болестта, която изтребваше цял Париж. Впрочем, само в Париж, и то само в една определена прослойка от населението можеше да се роди подобна идея.

Двама мъже, грубо маскирани като гробари, с много дълги изкуствени носове и шапки от върбови клонки, накичени с панделки, рози и креп, водеха четирите коня. В каретата се возеха четирима души, които изобразяваха Виното, Лудостта, Любовта и Играта. Тези символични лица имаха за задача с всевъзможни подигравки, осмивания и шеги да съкратят живота на Холерата, която беше изобразена като зловеща, смешна бабичка, и те се гавреха с нея както могат. Значението на всичко това беше следното: за да може човек със сигурност да надвие холерата, трябва да пие, да се смее, да играе и да се люби.

Виното беше представено от един дебел, огромен човек с голям търбух, с венец от бръшлян на главата, с кожа от пантера на раменете и с огромна златна чаша, окичена с цветя. Само Нини-Мулен, нравственият църковен писател, можеше да покаже пред смаяните зрители толкова червените си уши, толкова кръглия си корем и толкова тържествуващото си червендалесто лице. На всяка крачка той се правеше, че изпива чашата си до дъно, а след това се обръщаше към Холерата и й се подиграваше.

Холерата беше като труп, излязъл от гроба, покрита с бял чаршаф. Маската й от зелен картон с червени, хлътнали очи, сякаш се присмиваше на смъртта. Перуката й имаше три леко напудрени плитки и се увенчаваше от островърха памучна шапчица. Вратът и ръцете й бяха разголени и боядисани в зелено. Едната й ръка трепереше настрани, а с другата се подпираше на крива тояга. Беше обута в червени чорапи с пъстри ленти и високи черни кожени обувки. Този смешен представител на холерата беше Голчо. Въпреки че алкохолизмът и разпуснатият живот бавно, но сигурно го съсипваха и той едва се държеше на краката си, Морок го накара да вземе участие в празненството.

Звероукротителят беше облечен като цар на картите и представляваше Играта. На главата му стърчеше златна картонена корона. Строгото му лице с дълга брада, беше нашарено с всички бои на картите и от време на време той разлюляваше подигравателно една голяма торба, пълна с фалшиви пари, пред очите на Холерата. Затруднените движения на дясната му ръка показваха, че звероукротителят още усеща болки от раната, която му нанесе пантерата, преди Джалма да я убие.

Лудостта беше представена от едно младо, весело и пъргаво момиче, което размахваше пред лицето на Холерата пръчка, накичена със златни дрънкулки и носеше червена шапчица. То заместваше нещастната Вахканална царица, която отново щеше да вземе участие в едно такова веселие, макар и не същото по философско значение, но не по-малко шумно и предизвикателно.

Любовта олицетворяваше красива девойка на име Модест Борнешу, която беше модел на един прочут живописец, също участник в шествието. Една ли можеха да се намерят по-достойни и изящни форми, за да се представи любовта. Момичето беше облечено в къса рокля със златни звезди. Носеше синя шапчица от сърма, а зад раменете й трептяха две прозрачни крила. От време на време тя правеше много неприлични знаци на Холерата.

Около основната група се движеха други не по-малко смешни маски, които носеха надписи:

„Холерата е погребана!

Кратка, но добра!

Трябва да се смеем, да се смеем и винаги да се смеем!

Гръм да порази холерата!

Да живее любовта!

Да живее виното!

Ще ни паднеш, нещастна болест!“

Компанията наистина беше толкова весела, че докато преминаваше по площада, за да влезе в кръчмата, на няколко пъти й изръкопляскаха. Но други сметнаха гаврата с нещастието за светотатствена и сред зрителите се понесе ропот.

Като се имат предвид изключителните обстоятелства, човек наистина трудно би могъл да определи отношението си към тази проява и да каже със сигурност какво заслужава демонстрираната смелост: похвала или укор.

Появата на такива болести, които от столетие на столетие унищожават човечеството, винаги се съпровожда с нравствена възбуда, която не подминава нито един от пощадените и оцелелите. Понякога в такива моменти се събуждат най-глупавите предразсъдъци, най-дивите страсти, или пък най-благородното себеотрицание и най-смелите постъпки. У едни страхът от смъртта се превръща в доживотен кошмар, у други поражда пълно презрение към живота.

Но маскираните изобщо не се интересуваха от всичко това, най-после достигнаха до входа на кръчмата и влязоха сред весели възгласи.

Всичко спомагаше за съчетаването на най-странните и несъвместими противоположности. Кръчмата се намираше едновременно до болницата и до храма, така че пиянските викове на пируващите се сливаха с набожните песнопения и стенанията на умиращите.

Маскираните веднага се настаниха около приготвената трапеза.

Маскираните се разположиха в най-големия салон на кръчмата. Те бяха шумни, весели и приказливи, но приповдигнатото им настроение беше странно. Понякога и най-решителните от тях си спомняха, че лудешката им борба с болестта излагаше на опасност собствения им живот. Тази зловеща мисъл преминаваше като тръпка по цялото им тяло. Затова от време на време те за миг потъваха в неловко мълчание. Но скоро веселите възгласи пропъждаха мрачното настроение, защото всеки си казваше:

— Нека не се показвам слаб, защото ме гледа другарят, гледа ме любовницата ми.

Всеки се смее и се чука приятелски със съседа си. Всеки говори свойски и предпочита да отпие от чашката на своята съседка.

Голчо бе свалил маската и перуката на този, който изобразяваше Холерата. По посинялото му и сухо лице, по мъртвешката му бледост, по мрачния блясък на хлътналите му очи, се виждаше как болестта бавно го разяжда, подпомогната от разпуснатия живот. Макар че усещаше как гори отвътре, той криеше болките си с престорена веселост и променен глас.

От лявата страна на Жак седеше Морок, чието пагубно влияние върху Голчо нарастваше. До него седеше младата девойка, която изобразяваше Лудостта. До нея пък се кипреше Нини-Мулен с огромния си търбух и се преструваше, че търси под масата кърпата си, за да ощипе по коляното другата си съседка, госпожица Модест, която изобразяваше Любовта.

По-голяма част от компанията бе насядала около масата, всеки според вкуса си, всеки до любовницата си, а които бяха сами — където намереха.

Започнаха да сервират второто ястие. Превъзходното вино, хубавото месо, веселият разговор и самата необичайност на ситуацията, бяха възбудили духовете, както всеки ще може да се убеди от последвалата сцена.

[1] В „Constitutionnel“ от събота, 31 март 1832 г. четем: „Париж донякъде се съобразява с простонародните съвети за холерата, които между другите предпазни средства препоръчват човек не се бои от болестта, да се забавлява и пр. Сега веселбите напомняха пищните гуляи през сирница. Отдавна по това време на годината не бяха устройвани такива балове. Самата холера беше изобразена като подвижно чучело.“ ↑

VI глава
Странният двубой

Няколко пъти един от слугите в гостилницата, без да го забележат останалите, влиза и нещо прошепва на другарите си като им сочеше с пръст тавана на стаята, в която ставаше гощавката. Те не обърнаха внимание на забележките и притесненията му, защото не искаха да смущават пируващите, чиято луда веселба постоянно нарастваше.

— Кой може да каже сега, че не се отнасяме добре към холерата? Посмя ли тя да направи нещо на нашата славна компания? — каза водачът на маскираните, облечен като турчин.

— Цялата тайна — каза друг — е в това: присмей се на холерата в очите и тя веднага ще ти обърне гръб.

— Тя си отмъщава, защото е глупаво онова, което върши — добави едно красиво момиче и изпразни чашата си наведнъж.

— Истина е — обади се любовникът й. — Седиш си спокоен и се наслаждаваш на радостите на живота и изведнъж, след силна болка, умираш. Какво става след това? Какво показва това?

— Това показва — отговори един прочут живописец, облечен като римлянин от школата на Давид — че холерата е един нещастен колорист, защото четката й използува една и съща зеленикава боя… Тази нещастница май се е учила само от Якобс, царя на класическите живописци, една друга болест…

— Учителю — добави признателно един от учениците му, — аз съм виждал заразени от холера, чиито гърчове са доста приятна гледка, а и смъртта им е лека.

— Господа! — провикна се един не по-малко известен скулптор. — Ето накратко въпроса. Холерата е лош колорист, но добър рисувач. Тя разделя костите с голяма точност… И, Господи, как само ви смъква кожата! Пред нея Микеланджело е прост ученик.

— Съгласни сме! — извикаха всички. — Холерата е слаб колорист, но добър рисувам.

— Освен това, господа — поде наперено Нини-Мулен, — тази болест ни служи за добър урок, както би се изразил великият Босюет. Да, господа. Струва ми се, че чувам глас от небето, който ни казва: „Пийте хубаво вино, изпразнете кесиите си и прегърнете жената на ближния си, защото вашите часове може би вече са преброени, нещастници!“.

Като каза това, православният Силен се възползува от минутното разсейване на госпожица Модест, и шумно целуна по бузата Любовта. Примерът му бе толкова заразителен, че веднага последваха множества шумни целувки и закачки.

— Добре че утре може би ще настъпи краят на света — извика заканително, но с усмивка живописецът на Нини-Мулен — иначе щях да се скарам с вас, че целунахте Любовта, която е моя любовница.

— Това показва, о Рубенсе, о, Рафаело, безкрайните преимущества на холерата, която провъзгласявам за достъпна и мила.

— И човеколюбива! — каза един. — Защото благодарение на нея лихварите се грижат за здравето на своите длъжници. Тази сутрин един лихвар, който трепери над живота ми, ми донесе всякакви лекарства против холерата и горещо ме помоли да ги изпия.

— А питате ли мен? — каза ученикът на прочутия живописец — Шивачът ми, на когото дължа три хиляди франка, ме накара да се увивам на голо с пълнен пояс. Аз тогава му казах: „Господине, ще се обвия с този пояс щом настоявате, за да не изгубите парите, които ви дължа“.

— О, холеро! Пия за твое здраве! — поде Нини-Мулен. — Ти не си никакво отчаяние, напротив — ти си символ на надежда. Колко мъже и жени са се надявали на един, за съжаление неизвестен, номер, който да спечелят от лотарията на вдовството! Но ти се появи и те се развеселиха. Благодарение на теб, услужлива заразо, шансът им за свобода се увеличава.

— А колко са признателни наследниците? Една настинка, едно неразположение и изведнъж виждаш как някой вуйчо или братовчед се превръщат в покойници-благодетели.

— Ами онези, които винаги гледат службата на другия? Холерата за тях също е славен благодетел!

— Колко много клетви за вярност и преданост ще се отправят! — каза разчувствана госпожица Модест. — Колко лъжци са се клели пред някоя кротка жена, че ще я обичат до смърт и сами не са допускали, че ще устоят тъй вярно на думите си!

— Господа — извика Нини-Мулен, — понеже се намираме пред края на света, както каза този прочут живописец, аз предлагам госпожиците да ни дразнят, да ни ядосват, да ни галят, да ни целуват, да си позволяват с нас всякакви волности… Дори да ни обиждат. Да, заявявам, че позволявам да ме обиждат и ги подканям за това. И така, госпожице, вие, която представлявате Любовта — той се приведе над госпожица Модест, която се изхили и го блъсна — вие можете да ми нанесете най-голямата обида, която може да се нанесе на един добродетелен и целомъдрен писател.

Всички посрещнаха със смях странното предложение на Нини-Мулен и това разпали веселбата. Сред тази шумна гълчава, слугата, който вече бе идвал няколко пъти да съобщава шепнешком нещо на другарите си и да им сочи тавана, се появи отново с бледо и смутено лице. Той приближи до собственика на гостилницата и прошепна:

— Вече пристигнаха…

— Кои?

— Както знаете… Онези горе… — и посочи тавана с пръст.

— Аха… — отвърна собственикът. — Къде са сега?

— Вече са в стаята — добави слугата уплашено.

— Какво каза господарят?

— Отчаян е… По причина на… Не знае какво да направи и ме прати при вас.

— А аз какво да направя, дявол да го вземе. Всички знаехме, че ще бъде така. Няма как да се отървем от това…

— Не мога да остана повече, защото пък ще започне…

— Тръгвай, защото и без друго видът ти привлича вниманието на хората. Върви и кажи на господаря да чака края.

Този разговор остана незабелязан от никого, от шумната и развеселена компания. Единствено Голчо нито пиеше, нито се смееше, а с мрачен поглед наблюдаваше наоколо. Той не забелязваше какво става, а мислеше за Вакханалната царица, която би изглеждала прекрасно и би се веселила на подобен гуляй. Споменът за това създание, което Жак обичаше страстно, беше единствената мисъл, която от време на време го изваждаше от тъпото състояние, в което бе изпаднал. Той се бе съгласил да вземе участие във веселбата, само защото този ден му напомняше един друг подобен, прекрасен, заедно с Цефиза. Онази ранна гощавка след нощния бал с маски, онази весела гощавка, на която Вакханалната царица, водена от странно предчувствие, вдигна тъжна наздравица за болестта, която вече приближаваше Франция. „Пия за холерата, беше казала тогава Цефиза, за да пощади онези, които обичат да живеят и да помогне на онези, които не искат да се разделят, да умрат заедно“.

Докато Жак се бе унесъл в тъжните спомени, Морок, който забеляза състоянието му, извика силно:

— Жак, защо не пиеш вече? Да не ти омръзна виното? Искаш ли да ти поръчам ракия?

— Не ми трябва нито вино, нито ракия — отвърна троснато Жак.

— Добре е, че се пазиш — присмя се Морок. — Само такива като мен могат да предлагат ракия. Има нещо не по-малко мъжко в това да сложиш пред себе си бутилка ракия, от това да е изправено пред теб дулото на пистолет.

Голчо чу подигравките на Морок, обиди се, че се съмняват в неговото мъжко пиене и това го извади от вцепенението, за да защити достойнството си.

— Мислиш, че ме е страх да пия ракия ли? — извика той. — Така ли мислиш? Отговори де, Морок.

— Недейте, приятели — обади се един от компанията. — Всички доказахме какво можем. Особено вие, който макар и болен, имахте смелостта да представите Холерата.

— Господа — каза Морок след като видя, че всички погледи са отправени към него и към Голчо, — аз само се пошегувах, защото ако приятелят ми имаше неблагоразумието да приеме предложението ми, той щеше да се покаже не страхливец, а луд. Добре, че беше достатъчно умен да не приеме опасната ми покана и аз…

— Келнер! — извика Голчо като прекъсна ядосано Морок. — Две бутилки ракия и две чаши.

— Какво си намислил? — престори се на изненадан Морок. — За какво са ти тези две шишета ракия?

— За двубой — отвърна Жак хладно и решително.

— За двубой ли? — възкликнаха всички.

— Да. Двубой с ракия. Ти мислиш — каза Жак, — че е еднакво опасно дали пред теб има бутилка с ракия или дулото на пистолет. Нека вземем по една бутилка и да видим кой ще отстъпи.

Това странно предложение на Голчо някои посрещнаха с радостни възгласи, а други с оправдано безпокойство.

— Браво! Ще се надпиват! — викаха някои.

— Такава борба е много опасна — казваха други.

— В подобно време това е толкова сериозно, колкото дуелът до смърт — обаждаха се трети.

От всички тези думи, които му напомняха за опасността, на която се излага, Жак настръхна. След миг изправи гордо глава, бузите му се зачервиха, в погледа му блесна зловещо задоволство и той извика отново с приглушен глас.

— Келнер, да не си оглушал! Поисках две бутилки ракия.

— Отивам да ги донеса — отвърна уплашен келнерът.

Въпреки че решението на Жак бе лудешко и опасно, то бе посрещнато с ръкопляскания от по-голямата част от присъствуващите.

— Бакхус и моята жажда! — гръмогласно викаше Нини-Мулен и се люлееше на стола си. — Моята чаша и моята бутилка. Гърлата са готови! Ракия! Ракия! — Той целуна госпожица Модест и за да се извини за волността, добави: — Любов, вие ще бъдете царицата на красотата… Предчувствам щастието на победителя! Господа, ще останем ли хладнокръвни пред благородния пример, който ни дава Холерата — и той посочи Жак. — Той поръча ракия… Нека му отговорим като поръчаме пунш!

— Да, да! Пунш! Пунш!

— Келнер! — провикна се духовният писател. — Имате ли голям казан или медник, или какъвто и да е съд, за да направите в него пунш за всички?

— Вавилонски пунш!

— Пунш колкото едно езеро!

— Пунш, колкото един океан!

— Господине — отвърна гордо келнерът — има един казан, който тъкмо е калайдисан. Още не сме го употребявали. Той събира най-малко тридесет бутилки.

— Донеси го тук! — заповяда Нини-Мулен. — Изсипете вътре двадесет бутилки кирш, сложете захар, двадесет лимона, канела и запалете огъня. Да гори навсякъде!

Предложението на Нини-Мулен повиши настроението. Чуваха се разговори и шум от разменените целувки в цялото помещение, разменяни под предлог, че на другия ден може би вече няма да ги има, че трябва да се подчинят на съдбата и други такива.

Изведнъж от тавана на салона, в който ставаше веселбата, се разнесоха няколко глухи и равномерни удара. Глъчката престана и всички започнаха да се ослушат.

VII глава
Ракията

След няколко секунди странният тропот се повтори, но този път той бе по-силен и по-продължителен.

— Келнер! — попита един от гостите. — Какъв е този шум? Слугата размени с другарите си няколко неспокойни погледа и започна да мънка:

— Ами… господине… това е…

— Сигурно някой лош и мълчалив човек, който не обича веселбите, тропа, за да ни накара да пеем по-тихо — каза Нини-Мулен.

— В такива случаи има едно неписано правило — обади се ученикът на известния живописец. — Когато някой наемател или собственик иска тишина, веднага му се отговаря с пълен рев, за да го принудят да престане. Поне това съм виждал на други места между таваносъседни сили.

Тази новоизлюпена дума, макар и несполучлива, беше посрещната възторжено. В същото това време Морок запита нещо единия от слугите, чу отговора и извика силно, за да заглуши гълчавата.

— Искам думата!

— Имате я… — изсмяха се неколцина.

Настъпи мълчание, за да се чуе какво ще каже Морок. Веднага тропотът се чу отново, този път още по-прибързан.

— Наемателят е невинен — каза Морок със зловеща усмивка — Той не иска да попречи на веселбата ни.

— Тогава защо тропа? — попита Нини-Мулен и изпразни чашата.

— Наемателят не тропа — отговори кратко и отсечено Морок — просто заковават ковчега й… — След думите му настъпи мълчание, което сам той наруши. — Ковчегът й… Не, трябва да се каже ковчегът им…, защото в бързината са сложили в един ковчег и детето, и майката.

— Жена ли е умряла? — извика Лудостта. — Жена?

— Да, госпожо. Една двадесетгодишна жена — отвърна нажалено слугата. — Малкото момиченце, което тя все още кърмеше, умря малко след нея… И всичко стана за по-малко от два часа… Господарят ни много съжалява, че това може да развали настроението ви. Но той не можеше да предвиди това нещастие, защото вчера сутринта тази жена съвсем не беше болна. Напротив — нямаше по-весела от нея.

След думите му сякаш някой простря креп върху веселата допреди малко компания. Зачервените и грейнали допреди миг лица изведнъж се натъжиха и пребледняха. Никой нямаше силите и смелостта да се подиграе с майката и с детето й, които точно в този момент заковаваха в един и същи ковчег.

Настъпи дълбоко мълчание. Последните удари на чука болезнено отекваха в сърцата на присъствуващите. Човек би помислил, че няма нищо неестествено на мястото на доскорошното веселие и оживление, да се появят тъжните и неприятни предчувствия, които умишлено бяха потискани.

Минутата беше решителна.

Трябваше бързо да се направи нещо, което да съживи духа на компанията, тъй като много от красивите лица бяха започнали да пребледняват, същото бе и със зачервените уши на някои, сред които бе и Нини-Мулен.

Противно на останалите, Голчо ставаше все по-смел и по-решителен. Той изправи прегърбеното си от немощ тяло и извика силно със зачервено лице:

— Келнер, какво казах! Къде са шишетата с ракия! Къде е пуншът? От мъртвите ли трябва да се страхуват живите?

— Прав е! По дяволите и скръбта! Бързо да дойде пуншът тук извикаха някои от гостите, почувствували нужда от успокоение.

— Пунш! По дяволите скръбта! Да живее радостта!

— Пуншът идва, господа — каза единият от слугите като отвори вратата.

Щом компанията видя горящото питие, което щеше да съживи духа й, салонът се изпълни с викове.

Слънцето беше залязло току-що. Салонът, в който се веселяха стотина души, беше продълговат, прозорците бяха нарядко, тесни и закрити до половината с червени завеси. Макар че не се бе стъмнило съвсем, далечната част на тази просторна стая, беше вече почти тъмна. Двама слуги внесоха голям медник, който светеше като златен и в който пуншът гореше в различно оцветени пламъци.

За радост на гостите сложиха питието на масата. Компанията постепенно започна да забравя доскорошните страхове.

— Така… — каза раздразнено Голчо на Морок. — Докато се приготви пуншът, нека приключим нашия двубой. Съдии ще бъдат зрителите. — След това Жак посочи на противника си двете бутилки и прибави: — Избери си оръжие.

— Избери ти! — отвърна Морок.

— Добре! Ето ти шишето… ето ти и чашата… Нини-Мулен ще бъде съдия.

— Не отказвам да съм съдия — отговори духовният писател, — но съм длъжен да ви предупредя, скъпи ми приятелю, че вие започвате много опасна игра. И че, както вече стана дума, в такова време, да захапеш гърлото на бутилка с ракия е може би по-опасно, отколкото дулото на зареден пистолет…

— Командвай вече, скъпи мой — прекъсна го Жак. — Или аз самичък ще дам командата.

— Щом искате… Ваша воля!

— Който се откаже пръв, той е победен.

— Отлично! — отговори Морок.

— Внимание, господа — каза Нини-Мулен. — Най-напред да проверим дали бутилките са пълни по равно… Оръжията трябва да бъдат еднакви…

По време на приготовленията цареше пълна тишина. Възбуденият от пристигането на пунша дух отново взе да спада, предчувствувайки, макар и неопределено, опасността, която крие за Жак предизвикателството на Морок. Това, както и случката с ковчега, помрачаваше настроението, колкото и някои пресилено да се стараеха да се показват весели.

В определени случаи и най-дребните неща влачат важни последствия. Както вече споменахме, след залязването на слънцето, в дъното на стаята вече бе пропълзял мракът, затова и лицата на онези, които седяха там, започнаха да се осветяват от пламъка на горящия пунш. Както е известно, пламъкът на спирта прави лицата сини и бледи, странни и донякъде страшни. Така изглеждаха и много от гостите, които седяха далеч от прозорците.

Живописецът, комуто това направи най-силно впечатление, каза:

— Погледнете! Вижте как изглеждаме, сякаш всички сме холерици, толкова сме зеленикави и синкави.

Шегата му не се хареса много. За късмет, оглушителният глас на Нини-Мулен разсея това впечатление.

— Двубоят започва — извика духовният писател, който беше по-уплашен и неспокоен, отколкото изглеждаше. — Готови ли сте?

— Готови сме! — отвърнаха Жак и Морок.

— Започвайте! — изрече Нини-Мулен и плесна с ръце.

Двамата изпразниха наведнъж по една чаша, напълнена с ракия.

Морок не трепна, мраморното му лице остана безчувствено, той постави чашата обратно на масата със сигурна ръка. Жак, когато оставяше чашата си, не можа да прикрие леката конвулсия, предизвикана от силна вътрешна болка.

— Юнашко пиене, наистина! — възкликна Нини-Мулен. — Нима не е героизъм човек да изпие наведнъж четвъртината от едно шише с ракия? Никой от нас не може да го направи. Чуйте ме, достойни борци, и с това да приключим.

— Дайте знак! — каза смело Голчо. — С треперещата си ръка той хвана бутилката, но вместо да напълни чашата си, изведнъж каза на Морок: — Не ни трябват чаши! По-добре е с бутилката. Съгласен ли си?

Вместо да отговори Морок поднесе бутилката към устните си и само сви рамене.

Жак го последва.

През жълтеникавото, но прозрачно стъкло на бутилките можеше много добре да се следи постепенното намаляване на питието.

Каменното лице на Морок, бледото и слабо лице на Жак, по чието чело потекоха едри капки студена пот, се осветяваха от синкавия пламък на пунша. Всички бяха приковали погледите си върху двамата с онова любопитство, което неволно предизвикват жестоките зрелища.

Жак държеше бутилката в лявата си ръка, но изведнъж рязко сви пръстите си на дясната. Косата му залепна за челото и върху лицето му се изписа огромна болка. Въпреки това, той продължи да пие, само за миг отлепи гърлото на бутилката от устните си, сякаш искаше да си отдъхне. Погледна към Морок и срещна насмешливия поглед на Пророка, който продължаваше да пие с обикновеното си хладнокръвие. Стори му се, че по този начин той иска да покаже победата си, затова веднага вдигна шишето и жадно продължи да пие…

Силите му вече бяха изчерпани, ужасен огън гореше в гърдите му. Болките му бяха много силни… Той не можа да ги изтърпи, главата му увисна настрани, челюстите му затрепериха конвулсивно, счупи със зъби гърлото на бутилката, вратът му се схвана, спазми сгърчиха крайниците му и той падна в безсъзнание.

— Жак! Синко! Няма нищо! — извика Морок, в чиито поглед светеше дяволска радост.

Той остави бутилката на масата и тръгна да помогне на Нини-Мулен, който напразно се мъчеше да свести Голчо.

Тази внезапна болка, която бе почувствувал той, не показваше никакви признаци на холера. Въпреки всичко, огромен страх обхвана присъствуващите. Една от жените изпадна в нервна криза, а друга започна да пищи.

Нини-Мулен остави Жак в ръцете на Морок и се втурна да търси помощ. В същото време вратата неочаквано се отвори и духовният писател така се изненада, че се дръпна назад, когато видя пред себе си едно лице.

VIII глава
Спомените

Пред Нини-Мулен се показа Вакханалната царица — онази светла и весела героиня на толкова много луди веселби. Сега тя беше отслабнала, с разрошени коси и хлътнали бузи, с вдлъбнати очи и облечена в дрипи. Тя бе сянка на предишната: прекрасното й някога лице бе повехнало от бедността и страданията.

Цефиза влезе в стаята и спря. Мрачният й и неспокоен поглед се мъчеше да проникне през мрака и да открие онзи, когото търсеше. Внезапно девойката се разтрепери и пронизително изпищя. На синкавата светлина на пунша, тя видя Жак, чиито конвулсивни движения не можеха да укротят Морок и още един от компанията.

След първата уплаха, подтиквана от любовта си, Цефиза извърши нещо, което вършеше често, подтиквана от радост и удоволствие. За да скъси разстоянието, както бе пъргава и лека, тя се покачи на масата, премина внимателно между бутилките, чашите и чиниите и с един скок стигна до Голчо.

— Жак! — извика тя, без да забележи звероукротителя и се хвърли върху любовника си. — Жак! Аз съм, твоята Цефиза!

Голчо като че ли дочу този познат глас, обърна инстинктивно глава към Вакханалната царица, без да отвори очи, и дълбоко въздъхна. След малко схванатите му крайници се отпуснаха, леко потреперване замени конвулсиите и след няколко минути клепачите му с мъка се повдигнаха, за да види тя неговите премрежени и угаснали очи.

Коленичила, Цефиза обсипваше със сълзи и целувки ръцете на любовника си и говореше с глас, прекъсван от плача й:

— Аз съм твоята… Цефиза… Жак, пак те намерих… Не те изоставих по моя вина… Прости ми…

— Нещастнице! — извика Морок, ядосан от срещата, която можеше да провали плановете му. — Да не искате да го довършите! Тази среща може да бъде фатална за него, в положението, в което се намира. Затова се махнете!

Той хвана грубо Цефиза за ръка, а в това време Жак, като че ли събуждайки се от дълбок сън, започна да различава какво става около него.

— Пак ли вие? — извика Вакханалната царица, разпознавайки Морок — Вие, който ме разделихте с Жак… — И тя не довърши, защото в този момент й се стори, че Голчо се съживява.

— Ти ли си, Цефиза? — прошепна Жак.

— Да, аз съм — развълнувано отговори тя. — Аз съм. Дойдох… И сега ще ти кажа… — Тя не можа да продължи, стисна силно двете си ръце и по бледото й изнемощяло и обляно в сълзи лице, можеше да се прочете отчаяние, вдъхнато от изумителната промяна на Жак.

Той разбра причината за изненадата й, изгледа страдащото и измършавяло лице на Цефиза и рече:

— Горкото момиче! Сигурно си изтърпяло много неприятности. Аз също… Не мога да те позная.

— Да — каза Цефиза — Много скръб и много тегло. И нещо още по-лошо — настръхна тя и червенина обля бледото й лице.

— Какво по-лошо може да има? — попита Жак.

— Ти също си страдал много — не отговори на въпроса му Цефиза.

— Канех се вече да си ида от този свят, но се върнах за малко, защото ти ме повика. Чувствувам, че това не е шега — и Жак сложи ръка на гърдите си. — Но сега вече ми е все едно. Видях те, не ще умра с благодарност.

— Ти няма да умреш. Жак, аз съм тук.

— Чуй ме, Цефиза! Дори ако бях погълнал разпалени въглени, едва ли щеше да ме гори така. Вече цял месец усещам, че постепенно изтлявам. Този господин — и той кимна към Морок с глава — този приятел имаше за цел винаги да подклажда огъня. Вече не ми е жал за живота. Отучих се да работя, свикнах да живея разпуснато и в пиянство, сигурно щях да се превърна в голям негодник. Затова предпочетох да му позволя да разпалва огъня в мен.

— Ти си неблагодарник! — сви рамене Морок. — Току-що сам ми подаде чашата си и аз ти налях. Честна дума, сигурен съм, че още дълго време ще пием заедно.

От известно време Цефиза не сваляше очите си от Морок.

— Казах ти, че от много време разпалваш огън в мен, за да ме изгориш — повтори Жак. — Така няма да мисля, че съм умрял от холера. Ще решат, че съм се изплашил от ролята си. Не те коря, скъпи приятелю — усмихна се иронично той. — Ти изкопа гроба ми с удоволствие. Вярно е, че понякога като поглеждах огромната дупка, в която трябваше да падна, се дърпах назад, но ти, скъпи приятелю, отново безмилостно ме тласкаше към трапа и казваше „Върви, глупчо, върви.“ И аз наистина вървях, и ето че стигнах…

Казвайки това, Голчо се изсмя зловещо и тръпки побиха околните, които все повече и повече се трогваха от тази сцена.

— Приятелю — студено каза Морок — послушай съвета ми и…

— Благодаря, зная какви са твоите съвети. Вместо да те слушам, предпочитам да говоря с моята нещастна Цефиза. И преди да вляза в гроба да й кажа всичко, което разяжда сърцето ми.

— Мълчи, Жак! Причиняваш ми болка! — рече Цефиза. — Казвам ти, че няма да умреш.

— В такъв случай, дължа живота си на теб — каза прочувствено Жак и останалите се разсмяха. — Да — продължи Голчо, — когато дойдох на себе си и те видях бедно облечена, усетих, че ми става по-леко. Знаеш ли защо? Защото си казах „Горкото момиче устоя на думата си и предпочете да работи, да тегли, да пати, да търпи лишения, вместо да си намери друг любовник, който би могъл да й даде поне онова, което й давах аз, доколкото можех“. Честна дума, Цефиза, това облекчи душата ми. Имах нужда да го разбера, защото изгарях, както и сега — добави той със стиснати от болка ръце. — Най-сетне се почувствувах щастлив и ми стана по-добре. Затова съм ти много благодарен, скъпа моя, добра и мъжествена жена. Ти си имала право, защото аз винаги съм те обичал. И по време на най-ниското си нравствено падение, когато си спомнях за теб, винаги чувствувах, че съм бил и по-добър, разкайвах се и ти благодарях за това — каза Жак с пламнали очи, в които се появиха сълзи. — Ще ти благодаря и сега. — И той подаде на Цефиза студената си ръка. — Ако умра, ще умра благодарен. Ако остана жив, ще живея щастливо. Дай си ръката, скъпа Цефиза! Дай си ръката, ти постъпи като честна и искрена жена.

Вместо да хване ръката на Жак, Цефиза коленичи, сведе още по-ниско главата си към земята и не посмя да погледне в очите приятеля си.

— Защо не ми отговаряш? Защо не хванеш ръката ми?

След тези въпроси момичето се разплака. Смазана от срам тя стоеше смирено и челото й почти се опираше в нозете на Жак. Той много се изненада от мълчанието и поведението на Вакханалната царица, погледна я с още по-голяма почуда, чертите му все повече и повече се изменяха и той попита почти шепнешком:

— Цефиза… Сещам се. Ако не хванеш ръката ми, значи… — След това гласът му секна и след кратко мълчание той добави задавено: — Когато преди шест седмици ме откараха в затвора, ти ми каза: „Заклевам се в живота си, Жак, ще работя и ако потрябва ще живея съвсем бедно, но честно“. Така ми обеща тогава. Зная, че никога не си ме лъгала и затова ако сега ми кажеш, че си удържала на думата си, аз ще ти повярвам.

Вместо да отговори Цефиза заплака и прегърна в запъхтените си обятия колената на Жак. И странно, човекът, който се бе превърнал в скот от пиянство и разпуснат живот, който излизайки от затвора се бе поддал на всички убийствени подстрекателства на Морок, същият този човек почувствува страшна болка в сърцето си щом разбра от нямото признание на Цефиза, че тя му е била невярна. В първия миг Жак се почувствува ужасно. Въпреки че бе отпаднал и чувствуваше невероятна слабост, той успя да се изправи на крака. Лицето му се сбръчка от ярост и отчаяние и преди околните да се осъзнаят, грабна един нож и замахна с него към Цефиза. Но тъкмо когато трябваше да нанесе удара се отврати от своя замисъл, захвърли ножа, отпусна се върху един стол и закри лицето си с ръце. Щом Цефиза чу вика на Нини-Мулен, който с известно закъснение се спусна към Жак, за да изтръгне ножа, тя изправи глава. Видът на Голчо нарани сърцето й. Тя го прегърна въпреки съпротивата му и хлипайки, извика:

— Ако знаеше, Жак! Слушай, не ме осъждай докато не ме чуеш. Всичко ще ти разкажа. Заклевам се, че ще ти разкажа всичко, без да те излъжа. Този човек — и тя посочи Морок — не ще се осмели да отрече, че дойде и ми каза: „Имайте сърце да…“

— Не те осъждам. Нямам право да те осъждам. Остави ме да умра спокойно. Сега не искам нищо повече — каза Жак с все по-отслабващ глас и отблъсна Цефиза. След това добави с горчива усмивка: — За щастие, желанието ми се изпълни. Много добре знаех какво върша като се съгласих да се надпивам с Морок.

— Не, ти няма да умреш и ще ме изслушаш — извика като полудяла Цефиза. — Ще ме чуеш, както ще ме чуят и всички, които се намират тук. Тогава ще разберат дали съм виновна. Нали така, господа? Аз заслужавам милост. Ще помолите Жак да ми прости, защото ако не успях да си намеря работа, ако бях принудена от беднотия да се продам, не да се обличам великолепно, а за да изкарвам хляба си и да живея при моята нещастна сестра, която е на смъртно легло и е още по-злочеста от мен, струва ми се, има защо да ми простите. Не съм се продавала за собствено удоволствие. — След това тя се обърна към Голчо и по-тихо, потръпваща от ужас, му каза: — Да знаеш Жак, колко е нечестно, колко е отвратително да се продава човек по този начин. Вече предпочитах да умра, вместо да живея така. Тъкмо отивах да се самоубия, когато разбрах, че си тук. — Като видя, че Жак не й отговаря, тя тъжно поклати глава, сключи умолително ръце и каза: — Жак, само една дума, само една думичка ми кажи, за да разбера, че ми прощаваш.

— За бога, господа, изхвърлете оттук тази жена! — извика Морок. — Нейното присъствие просто измъчва приятеля ми.

— Хайде, дъще, бъди разумна — казаха няколко души от компанията, мъчейки се да я отстранят. — Оставете го на мира, елате при нас, нищо му няма.

— Господа, господа! — извика клетницата, обляна в сълзи с вдигнати нагоре ръце. — Изслушайте ме, оставете ме да ви кажа. Ще направя както искате, ще си отида, но за бога, повикайте лекар! Не го оставяйте да умре така. О, боже мой, вижте как жестоко потръпва от болка. Погледнете го, той се гърчи!

— Има право! — каза един от компанията и тръгна към вратата. — Трябва да повикаме лекар.

— Къде ще намерим лекар по това време — каза друг. — Сега те са претоварени с работа.

— Да направим нещо по-добро — рече трети. — Болницата е срещу нас. Да пренесем там нещастника. Ще му окажат първа помощ. Ще го сложим на една дъска от масата и ще го завием с покривката.

— Да, да! Чудесно! — казаха няколко гласа. — Да го пренесем и да си тръгваме вече.

През това време Жак агонизираше. За да го поставят върху дъската от масата, която щеше да служи за носилка, те го повдигнаха с покривката. Цефиза помоли да придружи също Жак до болницата и те се съгласиха. Щом изнесоха умиращия от гостилницата, цялата компания се разбяга. Мъжете и жените побързаха да се загърнат с връхните си дрехи, за да не се виждат смешните им облекла. Многобройни карети бяха повикани, за да превозят маскираните по домовете им. Шествието се разотиваше. Храбростта се бе изчерпила, всички си тръгнаха към къщи.

В този момент на площада пред храма „Света Богородица“ се чу силен вик, който се приближаваше все повече и повече. Тъкмо бяха отнесли Жак до външната врата на гостилницата. Морок и Нини-Мулен стараейки се да си пробият път през тълпата, за да се доберат до болницата, вървяха пред носилката, но струпалият се набързо народ ги възпря и в другия край на площада, на ъгъла на църквата, се чуха още по-страшни крясъци.

— Какво има? — попита Нини-Мулен един човек с вид на разбойник, който застана пред него. — Какви са тези викове?

— Още един отровител, когото разкъсват, както онзи, чието тяло преди малко хвърлиха в реката — отговори човекът. — Ако искате да погледате, елате след мен. И побързайте, защото иначе не ще успеем да видим нищо.

Той едва завърши думите си и нов крясък се разнесе, заглушавайки врявата на тълпата, през която с огромна мъка пренасяха тялото на Голчо. Сърцераздирателният вик, разнесъл се преди малко, беше на Цефиза. Жак, единият от седемте наследници на рода Ренепон, издъхна в ръцете й.

Нещастно съвпадение! В същия миг, в който викът на Цефиза предизвести смъртта на Жак, на площада пред храма „Света Богородица“, се разнесе крясъка на човек, когото убиваха. Неговият далечен, умолителен и ужасен от страх вик, приличаше на последния вопъл на човек, който със сетни сили се съпротивлява на убийците си. Морок застина от изненада.

— Проклятие! — извика той. — Проклятие! Това е гласът на отец д’Егрини, когото убиват.

IX глава
Отровителят

Трябва да разкажем с няколко думи предшествуващите събития.

Сцените, които ще опишем, са жестоки, но се надяваме, че те ще послужат за урок и ще породят отвращение във всеки, който дръзне да насъсква освирепялата от невежество и мизерия тълпа. Както казахме, из Париж се носеха много глупави и много тревожни слухове: говореше се не само, че се тровят болните и водата в общите чешми, но също и че били заловени лоши хора, които хвърлят мишеморка в буретата на кръчмите.

След като свърши една работа при отец д’Егрини, който го чакаше в малката къща на Архиепископския площад, Голиат трябваше да дойде при Морок. Исполинът влезе в една кръчма на улица Каландърска да се почерпи. Той изпи две чаши вино и извади пари да плати. Докато чакаше кръчмарката да му върне рестото, Голиат съвсем несъзнателно се облегна върху едно отворено буре с вино, което се намираше до него. Високият му ръст, ужасният му поглед и дивашкото му лице и без това бяха разтревожили кръчмарката, която вече бе дочула слуховете за отровителите. Но щом видя, че Голиат слага едната си ръка върху бурето, тя се изплаши и извика като полудяла:

— Боже мой, вие пуснахте нещо в бурето!

Щом чуха тези думи двама-трима от гостите скочиха и отидоха при кръчмарката, а единият от тях извика силно:

— Този човек е отровител!

Голиат нищо не подозираше за слуховете, които се носеха из града и в първия момент не разбра в какво го обвиняват. Гостите викаха все по-силно и всеки му задаваше въпроси. Но тъй като той бе уверен в силата си, само сви рамене и грубо си поиска рестото от пребледнялата и изплашена кръчмарка.

— Разбойнико! — извика един от гостите толкова силно, че дори минувачите се спряха край кръчмата. — Ще ти върнат рестото, когато покажеш какво пусна в бурето.

— Че какво може да е пуснал в бурето — попита един от минувачите.

— Сигурно този човек е отровител — каза друг.

— В такъв случай, трябва да го арестуват — отговори трети.

— Да, да! — казаха гостите на кръчмата, повлияни от общия страх. Трябва да го арестуват. Заловиха го, че пуска отрова в едно буре с вино.

Думите „сигурно този човек е отровител“ веднага се понесоха из тълпата, която все повече нарастваше и се трупаше пред вратата на кръчмата. Разнесоха се глухи заканителни викове. Обвинителят, който пръв заподозря Голиат в намеренията му като видя, че всички околни споделят страха му, реши да се покаже добър и смел гражданин, хвана исполина за врата и му каза:

— Хайде, разбойнико, да дадеш обяснение пред пристава.

Голиат и без това беше много ядосан от обидите, чието истинско значение не разбираше, а сега се разяри и от ненадейното нападение, отстъпи пред естествената си грубост, повали противника си на масата и го смаза от бой. Докато траеше побоя няколко бутилки и две-три стъкла от прозореца се строшиха с трясък, а изплашената кръчмарка се развика, колкото й глас държи:

— Помощ! Стража! Отровител! Убиец!

От неистовия шум и крясъците на кръчмарката, тълпата се разрастваше и онези, които бяха отвън се притекоха на помощ, за да заловят Голиат. Благодарение на Херкулесовата му сила, след няколкоминутна борба, той най-сетне повали на земята двама от най-разпалените нападатели, отблъсна другите, доближи до тезгяха на кръчмарката, засилен с главата напред като разярен бик и се спусна към тълпата, която преграждаше вратата. След като си проби път с помощта на широките си рамене и исполинските си ръце, той премина през множеството и се спусна да бяга с всичка сила към площада пред църквата „Света Богородица“ с разкъсани дрехи, гологлав и с пребледняло разярено лице. Доста народ се втурна след него с крясъци „Спрете, спрете, отровителя!“.

Щом чу тези думи и видя тичащия човек със зловещо лице, един месар, минаващ оттам, който носеше на главата си голям празен кош, го хвърли в краката на Голиат, той се препъна и падна. Месарят мислеше, че ще извърши страхотен подвиг, ако се нахвърли като побесняло куче върху Голиат, двамата паднаха на земята и той извика:

— Помогнете, помогнете! Този човек е отровител.

Тази сцена се разиграваше близо до Съборната църква, но доста далеч от тълпата, който се трупаше пред вратата на болницата „Отел-Диьо“, и гостилницата. Беше надвечер. При силните викове на месаря, няколко групи, предвождани от Цибул и каменоделеца, хукнаха към мястото на борбата, а в същия момент преследвачите на мнимия отровител стигнаха до площада.

Като видя заплашителната навалица, която го приближаваше, Голиат продължи да се защищава от месаря, но почувствува, че е загубен, ако не срази противника си. Със силен удар той размаза челюстта му, успя да се измъкне от ръцете му, изправи се и направи няколко крачки като замаян. Но не успя да продължи — беше обграден отвсякъде. Зад него бяха стените на Съборната църква, а отдясно, отляво и отпред тичаше побеснялата тълпа. Виковете на месаря, който се надигна окървавен, още повече разпалиха общия гняв. За Голиат моментът беше ужасен. Той остана сам сред едно пространство, което бавно се стесняваше и беше заобиколен от три страни от неприятели, които го приближаваха със заканителни викове. И както глиган, който преди да реши да се противопостави на разярените кучета, се завърта два пъти около себе си, изплашения Голиат направи няколко бързи и нерешителни крачки, после отчаян от невъзможността да избяга, разбра, че не може да очаква нито милост, нито съжаление от една тълпа, отдадена на сляпата си глуха ярост и смяташе, че постъпката й е справедлива. Тогава той реши да продаде скъпо живота си. Бръкна в джобовете си за ножа, но като не го намери стъпи на левия си крак в позата на борец, протегна присвитите си жилести, твърди като желязо ръце, и безстрашно зачака нападението.

Първа до него приближи Цибул. Старата запъхтяна вещица, вместо да се хвърли отгоре му, спря, наведе се, събу една от дървените си обувки и с такава сила я запрати срещу исполина, че го удари право в едното око, откъдето потече кръв и то наполовина изскочи от очната яма. Голиат хвана с две ръце лицето си и страшно извика от ужасната болка.

— Извадих му окото! — разсмя се Цибул.

Разярен от болката, вместо да чака първите удари, които нападателите му още се двоумяха дали да нанесат, Голиат пръв се спусна към тях. (Каменоделецът, достоен за негов противник, беше изтласкан от тълпата). Тази борба беше неравна, но отчаянието удвояваше силата на исполина и нещастникът не се предаде толкова бързо.

Известно време се виждаше как исполинската му ръка се вдига във въздуха и се спуска като чук върху глави и лица, а окървавената му глава се навеждаше назад, хваната за косите от някой противник. Внезапното отстъпване и залитанията на тълпата показваха неимоверната решителност на защитата му. В това време се появи и каменоделецът и Голиат беше повален на земята. Разнесе се продължителен вик на свирепа радост. Безбройни запъхтени гласове крещяха „Смърт на отровителя!“. Тогава започна една от онези убийствени сцени, които са по-подходящи за човекоядците и които са толкова невероятни, защото техни свидетели и дори понякога съучастници стават много честни хора, заблудени от глупавите слухове или предразсъдъци, които се поддават на общото увлечение, на общата свирепост и мислят, че вършат справедливо дело.

Кръвта се лееше от раните на Голиат и вдъхваше на нападателите му нова ярост. Много ръце се стовариха с цялата си тежест върху нещастника, безброй крака започнаха да го тъпчат, размазвайки лицето и разкъсвайки гърдите му. Между виковете се разнасяха силни глухи удари, а след тях — сподавени стенания. Всеки подбуден от кръвожадния устрем искаше да удари и да откъсне парче месо. Дори жените и майките се спуснаха към разкъсаното тяло. Гледката беше ужасна.

С разкървавено, смазано и покрито с кал лице, с разкъсани дрехи, с разголени, почервенели и раздрани гърди, Голиат се възползува от кратката почивка на мъчителите си, които мислеха, че е умрял и с неимоверно усилие успя да се изправи на краката си и да се задържи така няколко секунди. Ослепял от раните той размаха ръце в пространството, за да отблъсне ударите, които вече не му нанасяха и избоботи с подпухналата си уста, от която бликна кръв:

— Милост! Милост… Не съм отровил никого.

Това неочаквано възкресение направи толкова страшно впечатление на тълпата, че за миг всички се разпръснаха. Виковете спряха, около жертвата се образува празно пространство, а няколко души дори взеха да го оплакват. Но в същия момент каменоделецът се спусна към Голиат, ритна го с всичка сила в корема и отново повали жертвата си, чиято глава отскочи два пъти от земята при удара. В този миг от тълпата се разнесе вик:

— Това е Голиат! Спрете! Той е невинен!

Това беше отец д’Егрини, който с мъка се добра до първите редици и пребледнял, възнегодува заплашително:

— Вие сте страхливци и убийци. Този човек е невинен, аз го познавам. Ще отговаряте за живота му.

Тълпата посрещна с нов вик думите на отец д’Егрини.

— Ти познаваш отровителя? — извика каменоделецът и хвана йезуита за врата. — Може би и ти си отровител като него?

— Нещастнико — изкрещя отец д’Егрини и опита да се изтръгне от ръцете на каменоделеца — осмеляваш се да вдигаш ръка срещу мен!

— Да, осмелявам се на всичко — отвърна каменоделецът.

— Щом го познава, значи и той е отровител — разнесе се из тълпата, която се блъскаше около двамата.

В това време Голиат, чиято глава се бе пръснала, издаваше предсмъртни хрипове. От силното дърпане, чрез което отец д’Егрини успя да се измъкне от ръцете на каменоделеца, едно голямо, с особена форма и пълно със зеленикава течност шише, падна от джоба му и се търколи до тялото на Голиат. Щом го видяха няколко души извикаха:

— Това е отровата, виждате ли? Носи отрова.

След това обвинение виковете се засилиха и тълпата така обгради отец д’Егрини, че той закрещя:

— Не ме докосвайте! Не се доближавайте до мен!

— Ако е отровител — каза един глас, — не трябва да имаме никаква милост към него, както нямахме и към онзи.

— Отровител ли? — недоумяваше д’Егрини.

Цибул се спусна към шишето, каменоделецът го взе, отвори го, подаде го на д’Егрини и каза:

— Ами това, какво е това?

— Това не е отрова.

— Тогава изпий го — каза каменоделецът.

— Да, да! Нека го изпие — повтори тълпата.

— Никога! — извика д’Егрини уплашен, дръпна се назад и блъсна шишето.

— Видяхте ли? Значи това е отрова, затова не иска да пие!

Заобиколен от всички страни, отец д’Егрини вече тъпчеше тялото на Голиат.

— Приятели — извика йезуитът, който въпреки, че не беше отровител изпадна в ужасно положение, защото в шишето му имаше много силни предпазни соли, които бяха толкова опасни, колкото и отровата. — Скъпи приятели, вие се лъжете. Заклевам се в името на Бога, че…

— Щом не е отрова, изпий го! — отговори каменоделецът и отново тикна шишето под носа на йезуита.

— Ако не го изпиеш, ще те убием, както и приятелят ти, защото и ти като него тровиш народа.

— Да, ще го убием, ще го убием.

— Нещастници! — извика д’Егрини и косата му настръхна от ужас. — Вие искате да ме убиете!

— Както онези, които ти и приятелят ти отравяте, разбойници такива.

— Това не е истина…

— Щом не е истина, пий! — упорито повтори каменоделецът. — За последен път ти казваме.

— Ако изпия това, ще умра[1] — извика отец д’Егрини.

— Значи и ти си разбойник, отвърна множеството и се приближи още по-плътно. — Призна си, призна си, сам се издаде. Сам каза, че ако изпиеш това, ще умреш.

— Нека ви кажа — помоли се йезуитът. — Това шише е…

Свирепи крясъци прекъснаха думите му.

— Цибул, довърши този — извика каменоделецът, като ритна с крак Голиат — а аз ще се заема с другия. — И той хвана отец д’Егрини за врата.

При тези думи тълпата се раздели на две. Едните предвождаше Цибул и те започнаха да ритат Голиат и да го удрят с камъни. Скоро тялото се превърна в нещо ужасно, безименно и безформено. Цибул свали колана си, вързаха трупа за единия крак и го повлякоха към брега, където сред крясъци и нечовешка радост, хвърлиха кървавите остатъци в реката.

Кой не би настръхнал при мисълта, че по време на народен бунт е достатъчна една дума, само една-единствена дума, необмислено и беззлобно казана от някой честен човек, която да предизвика толкова ужасно убийство. „Този човек може би е отровител“ — това каза гостът в кръчмата на улица Каландърска. Нищо повече… И Голиат беше разкъсан.

Много са причините да се образоват най-низшите слоеве на обществото и по този начин да се даде възможност на много нещастници да не се поддават на глупавите предразсъдъци, на пагубните суеверия и на неукротимия фанатизъм. Как можем да искаме хладнокръвие, разсъждение, самообладание, чувство за справедливост от отритнати същества, които невежеството затъпява, беднотията развращава, страданията раздразват и с които обществото се занимава само тогава, когато трябва да ги откара в затвора или на смърт.

Ужасният вик, от който Морок се уплаши беше викът на отец д’Егрини, в мига когато каменоделецът, след като посочи умиращия Голиат, стовари върху йезуита желязната си ръка и каза на Цибул:

— Ти довърши този, а аз ще се заема с другия.

[1] Случаят е достоверен. Един човек беше убит, защото намериха в него шише с амоняк. Той отказа да го изпие, а тълпата, убедена, че шишето е пълно с отрова, се спусна върху нещастника и го разкъса. ↑

X глава
Съборната църква

Почти се бе мръкнало, когато разкъсания труп на Голиат падна в реката. Навалицата се бе отдръпнала чак до улицата, която минаваше покрай лявата стена на Съборната църква, където се намираше крилото, което искаше да достигне отец д’Егрини. Той успя да се изтръгне от ръцете на каменоделеца, но тълпата го притискаше и той отстъпваше крачка по крачка, мъчейки се да отблъсва ударите, които му нанасяха. С присъствието на духа си, със своята сръчност и смелост, в този критичен момент той си наложи предишната военна решителност, защото знаеше, че ако падне, ще умре. Йезуитът не се надяваше особено на помощ, но все пак викаше с цяло гърло „Помогнете, помогнете!“ Той отстъпваше бавно, като се стараеше да се доближи до една от стените на църквата и най-сетне успя да се облегне на единия ъгъл на стълб, който се намираше близо до малка вратичка. Мястото беше много удобно. Отец д’Егрини се облегна на стената и така се предпази от една част от нападателите си. Но каменоделецът, искайки да му отнеме и тази последна възможност за спасение, се спусна към него, хвана го и го замъкна в средата на кръга, където можеха да го прегазят с крака. Страхът пред смъртта даде на отец д’Егрини огромна сила и той успя и този път да отблъсне каменоделеца, заби се в ъгъла, до който успя да се добере отново. От съпротивата му нападателите се разяриха още повече и виковете за смърт заечаха с нова сила. Каменоделецът отново се хвърли към д’Егрини и изкрещя „Ела при мен, скъпи. Този ме затруднява, хайде да свършим с него по-бързо“. Тогава отец д’Егрини разбра, че идва последният час. Силите го бяха изоставили, чувствуваше се отпаднал, краката му трепереха, пред очите му притъмня, а виковете на побеснялата тълпа едва достигнаха до него. Болките от няколкото дълбоки рани, които получи по време на борбата, по главата и особено по гърдите, нарастваха все повече. Той на два пъти изплю кръв, а положението му ставаше отчайващо. „Да умра убит от тези говеда, след като по време на войната толкова пъти избягнах смъртта?“ — така си мислеше д’Егрини, когато каменоделецът отново се спусна към него.

Неочаквано, тъкмо когато абатът, подтикван от инстинкта си за самосъхранение за последен път молеше със сърцераздразнителен глас за помощ, вратата, на която се бе облегнал, се отвори, една здрава ръка го хвана и бързо го вмъкна в църквата. Благодарение на бързината, с която всичко това бе направено, каменоделецът бе изтласкан напред, за да улови отец д’Егрини, но не можа да се спре и попадна лице в лице с онзи, който застана на мястото на жертвата. Каменоделецът застина, после се дръпна назад изненадан, както направи и множеството, от ненадейната поява на друг човек, и обзет от неопределено чувство на изненада и уважение към спасителя на д’Егрини.

Това беше Гавриил. Младият свещеник застана прав на прага на вратата. Дългото му черно расо се очертаваше на светлината, идеща от дъното на Съборната църква, а ангелското му лице, увенчано с дълга руса коса, бледо, разчувствувано от съжаление и скръб, беше осветено от последните лъчи на залеза. То бе с божествена красота и тълпата се почувствува развълнувана, когато Гавриил, чиито големи очи плуваха в сълзи, умолително вдигна ръце и извика със звънливия си глас:

— Милост! Милост мои братя! Бъдете милостиви и справедливи!

Съвзел се от първоначалната изненада, каменоделецът пристъпи към Гавриил и каза:

— Няма милост за отровителя. Трябва да го заловим. Предайте ни го, иначе сами ще си го вземем.

— Какво говорите, братя, — отвърна Гавриил — искате да връхлетите в църквата, в едно свято място, което служи за убежище на всеки преследван?

— Ще хванем отровителя дори и в олтара — грубо отговори каменоделецът — затова по-добре го предайте сам.

— Послушайте ме, братя — каза Гавриил и протегна ръце към него.

— Долу калимявките! — извика каменоделецът. — Щом отровителят се крие в църквата, ние ще влезем.

— Да, да! — извика тълпата, възбудена отново. — Долу калимявките!

— Те са се наговорили.

— Долу калимявките!

— Ще влезем и тук, както влязохме и в Архиепископската църква!

— Както и в църквата „Свети Герман“. Не ни интересува, че това е църква.

— Щом поповете защищават отровителите, ще хвърлим в реката поповете.

— Да, да!

— Аз ще ви покажа пътя!

Като каза това, каменоделецът, последван от Цибул и други озверели хора, пристъпи към Гавриил. Мисионерът, забелязал нарастналия гняв на множеството, предвиждаше това. Ето защо той бързо влезе вътре и въпреки усилията на нападателите, успя да задържи вратата затворена като я подпря с едно дърво, чийто край се подпираше на плочите, а другият затискаше една от напречните греди на вратата, така че тя успя да устои известно време. В същото време Гавриил викаше на отец д’Егрини:

— Бягайте, отче, бягайте през олтара! Другите врати са затворени.

Йезуитът беше съсипан, смазан от бой, облян в студена пот и чувствуваше, че силите му го напускат. Но тъй като бе решил, че се намира на безопасно място, седеше на един стол примрял. Щом чу гласа на Гавриил абатът с голямо усилие се изправи и залитайки, побърза да стигне до решетката.

— Побързайте, отче! — продължи Гавриил, ужасен от натиска, който идеше отвън. — Побързайте! Ако след няколко минути не избягате вече ще бъде късно. — А след това добави отчаяно: — Господи, как да възпра сам тази полудяла тълпа!

Той наистина беше сам. Когато нападението започна, трима-четирима слуги и други служители на църквата, спомнили си за жестокостите в Архиепископската църква и в „Сен-Жермен“ се изплашиха и веднага избягаха. Едни се скриха до органа, където се изкачиха светкавично, други избягаха през хранилището като затваряха вратите от другата страна и по този начин отнеха всякаква възможност за спасение на Гавриил и отец д’Егрини. Последният се превиваше от болка, слушаше задъханите викове на Гавриил и напразно се опитваше и той да стигне до органа. След няколко крачки не можа да устои на физическите си страдания, залитна и падна безчувствен върху плочите.

В същото време въпреки неимоверната решителност, която идваше от желанието му да спаси отец д’Егрини, Гавриил усети, че вратата започва да поддава на силния натиск и скоро ще се изкърти. Той се обърна, за да види дали йезуитът ще може да се измъкне от църквата, но потръпна от страх, когато го видя паднал на няколко крачки от органа. Тогава Гавриил изостави полустрошената врата, спусна се към отец д’Егрини, повдигна го и го завлече до решетките. Той извърши всичко това много бързо и тъкмо затваряше вратата на олтара, когато каменоделецът и тълпата нахлуха в църквата. Гавриил се изправи пред тях със скръстени на гърдите ръце спокойно и безстрашно. Той изчака тълпата, която още повече се разяри от изненадващата съпротива.

Но в мига, в който нападателите стъпиха в църквата, се случи нещо страшно.

Вече беше мръкнало. Само няколко сребърни кандила хвърляха бледа светлина в средата на светилището, което в долната си част бе покрито със сенки. След като нахлу в огромната, мрачна, безмълвна и пуста Съборна църква, множеството остана като поразено пред величественото влияние на тази каменна пустиня. Виковете и заплахите секнаха. Черните сводове бяха злокобни, покрити с влага, която охлаждаше разпалените от гнева глави, и падаше върху раменете им като студено олово. Религиозното предание, навикът, обичаите и детските спомени имат огромно влияние върху някои хора, защото голяма част от приятелите на каменоделеца веднага свалиха шапките си, наведоха голите си глави и започнаха да стъпват предпазливо, за да не вдигат шум. След това си зашушнаха. Други обърнаха плахо очи към огромната височина, за да видят купола на огромния храм, който тънеше в мрак и се почувствуваха изплашени, когато се усетиха толкова дребни в огромното мрачно пространство. Но още първата шега на каменоделеца разпръсна първоначалното почтително мълчание.

— Какво ви става? — извика той. — Да не сте решили да служим вечерня? Ако имаше вино в купела за светена вода, щеше да е по-добре.

Думите му предизвикаха смях.

— Докато се мотаме, разбойникът ще избяга — каза един.

— И ще ни измамят — каза Цибул.

— Тук май има страхливци, които се страхуват от поповете? — добави каменоделецът.

— Не, не! — възпротивиха се всички в един глас — От никого не се боим.

— Напред! Напред! — развикаха се отвсякъде.

И тълпата се развилня още повече. След малко очите на нападателите свикнаха с полумрака и на бледата светлина на едно сребърно кандило забелязаха сериозното лице на Гавриил, който бе застанал пред решетките.

— Отровителят се е скрил тук! — извика каменоделецът. — Трябва да накараме този поп да ни предаде разбойника.

— Той ще отговаря за него.

— Той му помогна да влезе в църквата!

— Той ще плати и за двамата, ако не намерим другия.

Първоначалната почит окончателно се бе изпарила, виковете ставаха все по-силни и дивашки, всякакво двоумене от лицата бе изчезнало.

— Да, да! — извикаха няколко гласа, разтреперани от гняв — Трябва да убием или единия, или другия. Или и двамата заедно!

— Защо този поп не ни остави да разкъсаме отровителя.

— Смърт! Смърт!

След дивашкия рев, от който отекна цялата Съборна църква, упоеното от яростта си множество се спусна към решетките, пред които стоеше Гавриил. Младият мисионер, който бе разпъван на кръст от диваците в Скалистите планини и се бе молил богу да прости на мъчителите му, имаше много мъжествено сърце и много нежна душа, затова бе готов да изложи на опасност собствения си живот, но да спаси от смърт отец д’Егрини — онзи, който го бе изиграл най-лицемерно.

XI глава
Убийците

Последван от тълпата, каменоделецът се спусна към Гавриил, като направи няколко крачки напред и извика със светнали от ярост очи:

— Къде е отровителят? Предайте ни го!

— Кой ви каза, братя, че той е отровител? — попита Гавриил с непроницаем глас. — Какви доказателства имате? Кои са неговите жертви?

— Престанете! Не сме дошли да се изповядваме! — отговори грубо каменоделецът и пристъпи заканително. — Предайте ни този човек, доведете го тук! Иначе вие ще платите за него.

— Да, да! — подкрепиха го много гласове.

— Те са съгласни!

— Трябва ни един от вас.

— Добре. Аз съм тук — каза Гавриил и пристъпи с гордо вдигната глава и спокойно себеотрицание. — Дали съм аз или другият, какво ви засяга. Вие искате кръв. Тогава пролейте моята, братя, защото истинска лудост е смутила разума ви в този момент.

Тези думи на Гавриил, смелостта му, благородството, красотата му, вече бяха повлияли върху някои от нападателите, но в същото време един глас извика:

— Хей, приятели! Ето го отровителят! Там е, зад решетките.

— Къде е, къде е?

— Ето там, вижте го! Проснат е на земята.

Тълпата се втурна от всички страни, за да преодолее и последната преграда, която защищаваше отец д’Егрини. Каменоделецът, Цибул и другите тръгнаха направо срещу Гавриил и освирепели викаха:

— Този път е в ръцете ни! Смърт на отровителя!

Абат д’Егрини можеше да се предаде и да спаси Гавриил. Решетките бяха високи достатъчно, за да могат да бъдат изкъртени или прескочени. Мисионерът изгуби всякаква надежда да опази йезуита от ужасната смърт, но въпреки това извика:

— Спрете, нещастници, безумци! — и хукна към тълпата, протягайки ръце напред. Викът му, движението му и лицето му, подействуваха на множеството и то се спря, но само след миг отново се разнесоха още по-яростни викове.

— Смърт! Смърт!

— Искате да го убиете? — попита Гавриил пребледнял.

— Искаме! Искаме!

— Щом е така, нека умре — извика мисионерът, озарен от ненадейна мисъл. — Да, нека умре веднага.

Тези думи изненадаха тълпата. Няколко секунди тя остана занемяла и неподвижна, загледана втренчено в Гавриил.

— Вие казвате, че този човек е виновен, нали — продължи младият свещеник с разтреперан глас. — Съдите го без доказателства, без свидетели. Добре, нека умре, щом го обвинявате, че е отровител. Но къде са жертвите му? Не знаете… Няма значение! Той е осъден. Не искате да чуете защитата му — това свещено право на всеки обвиняем. Все едно, присъдата му е произнесена. Вие едновременно сте и обвинители, и съдии, и палачи… Тъй да бъде! Вие никога не сте виждали този нещастник. Той не ви е причинил никакво зло, не знаете дали е сторил зло и на някой друг и поемате върху плещите си ужасната отговорност за смъртта му. Трябва да разберете това — за смъртта на един човек. Тъй да бъде, щом вашата съвест ви позволява! Осъденият ще умре. Светостта на божия дом няма да го спаси.

— Не, не! — извикаха раздразнено няколко гласа.

— Не! — продължи още по-разпалено Гавриил. — Не. Вие искате да проливате кръв и ще я пролеете дори в божия храм. Казвате, че това е ваше право и ще извършите ужасната си постъпка. Но нима са необходими толкова силни ръце, за да убият един издъхващ човек? Нима са необходими толкова крясъци, ужаси, такова буйство? Така ли се изпълняват присъдите на народа, на справедливия и силен народ. Не, не. Когато той е уверен в правото си и наказва своите врагове, постъпва като съдия, който издава спокойно присъдата си по съвест и душа. Не, справедливият и силен народ не наказва слепешката с бесни и яростни викове, които заглушават съвестта му за нечистото и отвратително убийство. Не, не така трябва да се изпълни страшното право, което вие искате да упражните сега. А вие искате, нали?

— Да, искаме! — извикаха каменоделецът, Цибул и няколко души от по-жестоките, но останалата част стоеше занемяла и омагьосана от думите на Гавриил, който толкова цветущо им описа ужасното престъпление, което искат да извършат. — Да, това е наше право, искаме да убием отровителя. — Като изрече тези думи с кървясали очи и пламнало лице, негодникът направи крачка напред и движение с ръка, сякаш искаше да отстрани от пътя си Гавриил, който не помръдваше.

Вместо да се противопоставя на разбойника мисионерът направи крачка, хвана го за ръката и твърдо му каза:

— Елате… — и повлече след себе си смаяния каменоделец, когото изплашените му и изненадани от тази случка приятели, не смееха да последват. Гавриил бързо премина разстоянието до проснатото тяло на отец д’Егрини и извика: — Ето жертвата, тя е осъдена, удряйте!

— Аз! — недоумяваше каменоделецът. — Сам ли?

— Да — отвърна сурово Гавриил. — Няма никаква опасност. Лесно ще го убиете. Смазан е от болка и едва стиска живота между зъбите си. Изобщо няма да се съпротивлява. Не се бойте!

Каменоделецът остана като вдървен, а в същия момент тълпата приближи, но не смееше да премине решетките.

— Защо не удряте? — попита Гавриил каменоделеца, сочейки му тълпата. — Съдиите са тук, а вие сте палачът!

— Не! — извика каменоделецът, отдръпна се назад и отмести очи. — Аз не съм палач, не съм!

Тълпата онемя. За няколко секунди Съборната църква се изпълни с гробно мълчание. От отчаяние Гавриил бе проявил цялото си дълбоко познание на човешкото сърце. Когато една тълпа, заслепена от ярост, се нахвърля с дивашки викове върху някоя жертва и всеки удря по своя ред, този вид убийство не изглежда чак толкова ужасно, защото всички си поделят отговорността за него. Освен това виковете, кръвта, отчаяната съпротива на човека, когото убиват, възбуждат освирепялата тълпа, но ако между разбеснелите се хора, замесени в убийството вземете един, поставите го сам пред жертвата, която не може да се защищава и му кажете „Удряй!“, той никога не ще се осмели да удари. Така се случи и с каменоделеца. Нещастникът трепереше при мисълта, че ще убие човек самичък. Общото вцепенение продължи много кратко. Някои от най-близките приятели на каменоделеца не разбираха какво изпитва този неукротим човек, защото те не бяха на неговото място и не им казваха „Стани палач!“, затова повечето се развикаха и започнаха да го обвиняват за слабостта му.

— Той не смее да убие отровителя! — крещеше един.

— Той е страхливец!

— Бои се!

— Отстъпва назад!

Щом чу виковете каменоделецът хукна към вратата, отвори я, посочи тялото на отец д’Егрини и изкрещя:

— Ако тук има по-смели от мен, нека дойдат и го убият. Нека станат палачи. Аз ще наблюдавам.

Това предложение прекрати ропота. Отново се възцари дълбоко мълчание. Разярените допреди малко лица сега станаха замислени засрамени и дори поуплашени. Заблудената тълпа сякаш започна да разбира свирепото малодушие на престъплението, което искаше да извърши. Никой не смееше да отиде сам и да нанесе удар върху умиращия човек. Внезапно отец д’Егрини изхриптя, главата и едната му ръка се повдигнаха нагоре, после отново паднаха, сякаш бе мъртъв. Гавриил изпищя, коленичи пред отец д’Егрини и каза:

— Боже мой, издъхна!

Тълпата, която реагираше с еднакво настървение както на злото така и на доброто, странно се разшава. От сърцераздирателния вик на Гавриил, хората, които само допреди миг, искаха смъртта на този човек, сега почувствуваха съжаление към него. Думата „Издъхна“ обходи множеството. В този момент Гавриил повдигна натежалата глава на отец д’Егрини и се опита да напипа пулса му.

— Отче — каза каменоделецът и се наведе към Гавриил — наистина ли няма никаква надежда?

Всички със свито сърце и сред гробна тишина зачакаха отговора на Гавриил.

— Слава богу! — извика Гавриил. — Сърцето му бие.

— Сърцето му бие! — повтори каменоделецът и се обърна към тълпата, за да й съобщи добрата новина.

— Има надежда. Ще успеем да го спасим — добави Гавриил.

— Значи ще го спасят… — тихо зашепна тълпата.

— Бързо! Помогнете ми, братко — каза Гавриил на каменоделеца, — да го пренесем в близката къща, където ще му окажем първа помощ.

Каменоделецът го послуша с готовност. Тогава мисионерът повдигна отец д’Егрини, а помощникът хвана почти бездиханното тяло за краката. Изнесоха тялото. Когато тълпата видя, че каменоделецът помага на младия свещеник да спаси човека, когото преди малко преследваше и искаше да убие, почувствува прилив на милосърдие. Тези хора, повлияни от проницателните думи и примера на Гавриил, почувствуваха, че сърцата им омекват и забързаха да предлагат услугите си.

— Преподобни отче, според мен по-добре ще бъде да сложите болния на кресло и така да го пренесете — каза Цибул.

— Може би да отида да донеса от болницата носилка? — предложи друг.

— Ваше Преподобие, нека аз го нося вместо вас…

— Не се мъчете — каза един як мъж като с почит приближи до свещеника. — Сам ще го занеса.

— Ваше Преподобие, дали да не извикам карета? — попита едно мръсно момче.

— Право си, момче, бързо тичай за карета!

— Но преди това попитай Негово преподобие дали ще ти разреши да отидеш за карета — каза Цибул и възпря момчето.

— Права е Цибул — каза един от присъствуващите сега сме в църквата, а тук той се разпорежда, защото е у дома си.

— Да, да! Но бързай, синко — каза Гавриил на момчето.

И докато момчето си пробиваше път през тълпата, един глас извика:

— Имам шишенце с ракия, може ли да му помогне?

— Разбира се! — отговори Гавриил. — Дайте го тук. Ще му натъркаме слепоочията и ще му дадем да помирише.

— Подайте шишето! — извика Цибул. — И никой да не се докосва до него.

Дадоха предпазливо шишето от ръка на ръка и то достигна невредимо до Гавриил. Докато пристигна каретата, отец д’Егрини бе настанен в едно кресло, с помощта на няколко доброволци. Мисионерът му даде да помирише ракията. За няколко секунди спиртът помогна на йезуита. Той се размърда и дълбока въздишка се изтръгна от гърдите му.

— Измъкна се! Ще живее! — извика радостно Гавриил. — Ще живее, братя!

— Слава Богу! Слава Богу — чуха се гласове от тълпата.

— Да, слава Богу, братя — поде Гавриил — защото вместо да ви измъчва съвестта, че сте извършили убийство, с благодарност ще си спомняте, че сте направили едно милостиво и справедливо дело. Нека сега благодарим на Бога, че превърна сляпата ви ярост в състрадание. Нека го призовем и го помолим, нито вие, нито вашите възлюбени, да изпаднат някога в такава опасност, от каквато току-що се измъкна този нещастник. О, братя! — добави Гавриил, сочейки към кръста. — Никога не бива да забравяме, че онзи, който е умрял на този кръст, за да защити угнетените като нас, сиромашки деца от народа, е казал тези нежни думи „Да се обичаме един друг“. Никога не бива да забравяме тези думи. Да се обичаме, братя мои! Да си помагаме! И тогава ние, бедните, ще станем по-добри, по-щастливи и по-справедливи. Да се обичаме, да се обичаме, братя! А сега нека коленичим пред Христос, който е бог на всички угнетени, слаби и измъчени на този свят. — Като каза това Гавриил коленичи, всички го последваха, защото убедителните му думи имаха огромна сила.

В същото време се случи още нещо. Както казахме, много преди да нахлуе в църквата тълпата на каменоделеца, оттам избягаха няколко души. Двама от тях се бяха скрили около органа и присъствуваха невидимо на всичко, което се случи. Единият беше младеж, който поддържаше органа и беше много добър музикант. Дълбоко трогнат от ненадейния обрат на това приключение и почувствувал в себе си прилив на вдъхновение, като видя коленичилия по примера на Гавриил народ, младежът не можа да се сдържи и седна пред клавишите. Тогава сякаш Съборната църква изтръгна от сърцевината си дълбока въздишка и божествен глас. След това се разнесе приятната миризма на тамяна и се заиздига към сводовете. Мелодията се издигаше към небесата, като възхвала на признателността и любовта. Отначало тя беше толкова тиха, че коленичилото множество не се изненада от звуците й, но постепенно омайната хармония го облада и сухите, освирепели допреди малко очи, се насълзиха, а много закоравели сърца си припомниха думите, които изрече Гавриил — „Да се обичаме един друг“.

Точно в този момент отец д’Егрини окончателно се свести и отвори очи. Стори му се, че сънува. Той бе припаднал пред една разярена тълпа, която с псувни и хули на уста го преследваше с викове до светия храм, а сега, на бледата светлина на кандилото, видя същите хора, коленичили, мълчаливи, трогнати, замислени и смирено навели чела пред величието на това свещено място.

След няколко минути Гавриил, понесен на ръце от тълпата, се качи в каретата, където бе настанен и отец д’Егрини, който постепенно бе дошъл на себе си. По заповед на йезуита тази карета спря пред вратата на една къща на улица „Вожирар“. Той успя сам да влезе вътре, където Гавриил не попадна, но където ние ще отведем нашия читател.

XII глава
Разходката

По онова време, на края на улица „Вожирар“ се издигаше една много висока стена, която по цялата си дължина имаше само една малка вратичка с прозорче с решетка. През нея се влизаше в един двор, обграден от всички страни с решетки. След това се минаваше в голяма и хубава градина, а в края й се издигаше двуетажна сграда, построена без излишно великолепие, но красива и подсказваща за охолния живот, който се води в нея.

Не бяха минали много дни, откакто Гавриил смело спаси отец д’Егрини от народния гняв. Трима калугери, облечени в черни раса с бели нагръдници и четвъртити шапки, бавно се разхождаха из градината. Най-младият от тях беше на около тридесет години, с бледо и слабо лице, което показваше аскетичния му начин на живот. Другите двама, на по петдесет-шестдесет години, имаха набожен, но лукав израз. Червендалестите им пухкави лица лъщяха на слънцето, а провисналите им гуши достигаха до нагръдниците от хубав батистов плат. Според правилата на тяхното общество, а те бяха от Исусовото общество, което им забранява да се разхождат по двама, тези трима калугери не се разделяха нито за миг.

— Много ме е страх — казваше единият от тях, продължавайки някакъв започнат разговор за отсъствуващо лице. — Много ме е страх да не би постоянното вълнение на негово преподобие, откакто се е разболял от холера, да не изтощи силите му и да задълбочи опасната болест, която ни кара да се боим за живота му.

— Казват, че никога не са виждали у друг болен такава тревога.

— И на мен ми е много мъчно — каза младият свещеник — да мисля, че негово преподобие отец Родин, е станал жертва на съблазън, като се отказал завчера упорито да се изповяда публично, когато състоянието му е било толкова отчайващо, че решили, че вече е време да се причести.

— Негово преподобие казал, че не е толкова зле, колкото мислят — рече един от свещениците — и че ще вземе последното причастие, когато почувствува, че ще има нужда от това.

— Вярно е, че от три дни насам, откакто са го довели тук, животът му е едно продължително и болезнено умиране, но въпреки това живее.

— През първите три дни аз се грижих за него заедно с ученика на доктор Баление господин Русьоле — поде младият свещеник. — Той изобщо не идваше на себе си и когато бог му позволяваше да се посвести за малко, страшно хулеше съдбата, която го прикова към леглото.

— Някои казват — продължи другият свещеник, — че отец Родин отговорил на негово високопреосвещенство кардинал Малипиери, който бе дошъл да го накара да приключи достойно живота си, както подобава на един син на Лойола, нашият свят основател, (при тези думи и тримата йезуити се поклониха едновременно, сякаш бяха задвижени от една и съща пружина) „Няма нужда от публична изповед. Искам да живея. И ще живея“.

— Не съм чул тези думи с ушите си, но ако е истина… — възнегодува младия свещеник — тогава… — но явно се подвоуми и хвърли поглед върху двамата си мълчаливи и безстрастни приятели, след което добави: — В такъв случай, горко на душата му. Но аз съм сигурен, че това е клевета.

— И аз го съобщавам като клевета — отговори другият свещеник и се спогледа с първия.

След този разговор, настъпи дълбока тишина. Калугерите бяха изминали една дълга алея, която свършваше край някакъв храсталак. В средата му имаше голяма, кръгла каменна маса. Един мъж, облечен също в калугерски дрехи, седеше на колене върху нея. На гърба и на гърдите му висяха два големи надписа. На единия бе написан с големи букви думата „Непокорен“, а на другия „Сладострастен“.

Преподобният отец, който изтърпяваше според правилника това глупаво и унизително ученическо наказание по време на разходката, беше мъж на четиридесет години, с херкулесова фигура, с врат като на бик, с черна и къдрава коса и с доста смугло лице. Според обичая, макар и да държеше очите си непрекъснато сведени към земята, по честото сбиране на големите му гъсти вежди, лесно се разбираше, че вътрешните му преживявания изобщо не отговарят на престореното му покорство, особено като забеляза, че към него се приближават преподобните отци. Когато минаха покрай него, тримата преподобни отци едновременно вдигнаха очи към небето, сякаш искаха прошка за обидата, която е нанесъл на бога един от техните събратя. След това хвърлиха втори пронизващ поглед към надписите, а после отново едновременно въздъхнаха негодуващо, и продължиха разходката си без никакво отклонение.

Между преподобните отци, които се разхождаха наоколо, се срещаха и миряни. Ето защо преподобните отци имаха друга къща наблизо, която бе отделена само с жив плет. В определени случаи тук идваха много набожни хора, за да живеят и се хранят и да се отдават, както се казва на техния език, на размисъл. Това беше много хубаво. По този начин те съчетаваха богатата храна с молитвата и удобното жилище с проповедите. В тази къща телесната и духовната храна бе еднакво съблазнителна и добре подбрана. Тук се хранеха и душата и тялото срещу определено заплащане. Човек можеше да похапне и блажно в петъчен ден, без да го гризе съвестта, защото имаше разрешение от Рим, записано върху сметката за плащане, която се даваше всекиму след кафето и ракията.

Благодарение на голямото финансово умение и несъмнената опитност на преподобните отци, те имаха много посетители. И как да не бъдат много! Блажните ястия бяха много добре сготвени, пътят към рая беше лесен, морската риба бе прясна, мъчителният път на спасението бе изчистен от тръни и добре застлан с пясък, плодовете бяха обилни, наказанията леки. Няма да се спираме на превъзходните наденици от Италия и индулгенциите от Светия отец, които идваха направо от Рим от първа ръка, защото нито една гостилница не можеше да се мери с ястията на преподобните отци. Това спокойно уединение и блажната богата трапеза, много приличаха на небесните. За богати и набожни, страхливи и изнежени хора, които от една страна ужасно се страхуваха от рогата на дявола, а от друга не можеха да се откажат от множеството приятни малки грехове, услужливо ръководене и разтегливата нравственост на преподобните отци бяха неоценими.

И наистина, как да не бъде крайно признателен един развратен самовлюбен и малодушен старец към тези свещеници, които му осигуряваха спасение от вилите на Велзевул и му обещаваха вечно блаженство, без да искат от него да се откаже поне от един от своите порочни вкусове, развратени навици или отвратителни себелюбиви чувства, които се бяха превърнали в неговата същност. И как иначе можеше да възнагради старецът тези великодушни и снизходителни изповедници, тези услужливи духовни водачи! Това чисто и просто в бъдеще се заплаща с подаряване на движими и недвижими имоти, с лъстящи жълтици и то в ущърб на преките наследници, които много често са бедни, честни и трудолюбиви хора и които преподобните отци набожно ограбват.

Като видя миряните в градината на къщата, един от старите калугери, за които вече говорихме, явно за да прекъсне доста отегчителното мълчание, каза на младия свещеник с мрачното фанатично лице:

— Предпоследният гост, когото доведоха ранен, сигурно ще продължи да бъде все така необщителен, защото не го виждам с другите гости.

— Може би — отговори другият калугер. — Той предпочита да се разхожда самичък в градината на новата сграда.

— Откакто живее тук, не ми се вярва да е слизал в малката градина. Отец д’Егрини, който общува с него, напоследък се оплаква от мрачното равнодушие на госта, когото дори не сме виждали в църквата — добави строго младият свещеник.

— Може би не е в състояние да ходи — отговори един от преподобните отци.

— Разбира се — отвърна другият. — Чух доктор Валение да казва, че разходките могат много да му помогнат да оздравее, но той упорито отказва да излезе от стаята си.

— Както и да е, но би могъл да дойде поне в църквата — каза младият свещеник строго. След това млъкна, продължи да крачи до останалите двама, но те не прекъснаха разговора си.

— Не знаете ли как се казва новодошлият?

— От петнадесет дни насам не съм чул да го наричат другояче освен „господинът от стаята“.

— Един от нашите слуги, който го обслужва и който го нарича по същия начин, казва че е много кротък човек и че някаква дълбока скръб измъчва сърцето му. Почти никога не разговарял, а често прекарвал по цели часове в размисъл, хванал челото си с две ръце. Но като че ли се чувствува добре в къщата. Само гдето предпочита здрача пред светлината. Има и още нещо странно. Става му зле от блясъка на огъня, защото макар че мартенските дни бяха студени, той не позволяваше да запалят камината в стаята.

— Може би е луд?

— Напротив! Слугата каза, че господинът от стаята е много умен човек, но явно блясъкът на огъня му припомня някакво нещастие.

— Вероятно отец д’Егрини знае най-добре всичко за този господин, защото почти всеки ден разговаря с него.

— Отец д’Егрини от три дни е прекъснал всякакви разговори и не е напускал стаята си, откакто го доведоха онази вечер с каретата. Казват, че е тежко болен.

— Имате право. Но аз повтарям думите на нашия любезен брат — поде и другият и посочи с очи младия свещеник, който крачеше с наведен към земята поглед. — Странно, че този болен човек не се е явил все още в църквата. Другите наши гости идват твърде често да размишляват и да се молят там. Защо ли този господин от стаята не взима участие?

— В такъв случай защо е дошъл в нашата къща, а не другаде?

— Вероятно изповядва друга вяра и е дошъл тук, за да изучи нашата.

Тримата свещеници продължиха разходката си. Ако някой чуеше този безсмислен детински разговор, който се отнасяше за други лица, важни за нашата история, щеше да си помисли, че тримата преподобни отци са съвсем прости хора, ала в такъв случай би се излъгал жестоко. Всеки според ролята, която му бе отредена в набожната тройка, имаше огромно значение и за да изпълни задачата си трябваше да приложи своя смел и опитен, упорит и хитър, уклончив и присторен ум — нещо свойствено за повечето членове на Обществото. Но благодарение на задълженията си да се предават един друг, благодарение на омразното недоверие, което произтичаше от това предателство и сред което те непрекъснато живееха, свещениците винаги водеха празни разговори, от които нямаше какво да се предаде и запазваха всички средства и цялата сила на ума си, за да изпълнят пасивно волята на началниците си, като по този начин показваха безусловното и сляпо послушание, намирайки най-изобретателната и сатанинска форма.

Ето защо трудно могат да се пресметнат богатите наследства, огромните дарове, които двамата преподобни отци с такова добродушие на разцъфналите си лица бяха изсипали във винаги отворената, винаги зинала и винаги алчна паст на Обществото, използувайки влиянието си върху слабите, болните и умиращите, като ту ги прелъстяваха, ту лукавствуваха, ту хитруваха и обещаваха най-добрите места в рая или пък клеветничеха и заплашваха.

Най-младият от тримата преподобни отци беше образец на отшелник, който Обществото често посочваше като пример щом трябваше да се убедят простите хора, че никой не живее тъй строго и въздържано, както синовете на Лойола и че благодарение на този живот те изглеждат така — нещо, което отците с огромните търбуси и напращели бузи, трудно биха могли да проповядват. С една дума, всички те приличаха на трупа от стари комедианти, в която доколкото бе възможно всеки трябваше да играе роля според естествените си възможности.

Разговаряйки, преподобните отци достигнаха до една сграда, долепена до централното жилище, която представляваше нещо като магазин. Там се влизаше през особена врата, прикрита от доста висока стена, така че не се виждаше. През един отворен прозорец с решетка се чуваше подрънкване от непрекъснатото броене на пари. Монетите ту дрънчаха, сякаш ги изсипват в торба, ту потракваха, сякаш ги подреждат на куп. В тази сграда се намираше търговската каса, където изплащаха стойността на иконите, броениците и други предмети, приготвени от Обществото за разпространение из Франция със съучастието на църквата и различни книги, почти всички глупави, безсрамни и безнравствени[1] или пълни с лъжи, книги, достойни за осъждане, в които всичко хубаво, велико и славно от историята на нашата безсмъртна република е преиначено и осмяно с уличен език. А иконите, представящи съвременни чудеса, имаха толкова безсрамни надписи, че дори и най-смешните закачки на уличните комедианти не можеха да се сравнят с тях.

След като се заслуша с удоволствие в подрънкването на монетите, един от преподобните отци, се присмя:

— Днес имаме голям приход. Икономът каза неотдавна, че приходите от първото тримесечие възлизат на осемдесет и три хиляди франка.

— Поне лишаваме безбожниците от средства, за да вършат зло — просъска младият свещеник.

— Безбожниците напразно се стараят. Набожните хора са с нас — добави другият свещеник. — Въпреки всички страхове от холерата, билетите от нашата лотария се продадоха за много кратко време. И всеки ден ни носят дарения. Вчера приходът беше много добър. Първо едно малко копие на Венера Калипигска от бял мрамор. Може би някакъв друг подарък би бил по-приличен, но целта оправдава средствата. Второ, една част от въжето, с което е бил вързан за гилотината онзи безчестник Робеспиер и по което има още следи от неговата проклета кръв. Трето, зъб от Свети Карп, сложен в малка златна кутийка. Четвърто, червена кутия от времето на регентството от великолепен короманделски лак, украсена със скъпи бисери.

— Тази сутрин — продължи другият свещеник — донесоха прекрасен дар за лотарията. Представете си една великолепна кама с позлатена дръжка. Острието й е много широко, подвижно и с един изумителен механизъм, който се задействува след като то проникне в тялото и изважда още няколко напречни остриета. Едва ли може да се измисли друго по-убийствено оръжие. Ножницата е облицована с кадифе и обкичена с позлатени плочици.

— За това оръжие ще има много желаещи — каза другият свещеник.

— Надявам се — отговори преподобният отец — и затова, заедно с Венера го сложих в червената кутия при основните неща от лотарията на Света Богородица.

— Какво искате да кажете? — изненада се другият. — Каква е тази лотария на Света Богородица?

— Не знаете ли?

— Не знам.

— Тази идея е на настоятелката Света Перпетуа. Представете си, скъпи отче, че тези предмети ще се разиграят с помощта на една малка фигурка на Света Богородица с пружина, която се навива под роклята й. По този начин тя ще се върти няколко секунди и номерът, върху който спре, ще бъде печеливш[2].

— Остроумно, наистина — каза другият свещеник. — Чудесна идея. Не знаех тази подробност, но имате ли представа колко струва светата чаша, която ще се плати с прихода от тази лотария?

— Отец-прокурорът каза, че светата чаша, заедно със скъпоценните камъни няма да струва по-малко от тридесет и пет хиляди франка, без да се смята предишната, която си взеха обратно и чиято цена, струва ми се възлиза на деветдесет хиляди франка.

— От лотарията ще вземем четиридесет хиляди франка. Значи ще ни стигнат — каза другият преподобен отец. — В такъв случай нашата църква няма да бъде засенчена от великолепието на църквата на господа лазаристите.

— Напротив! Сега те ще ни завиждат, защото тяхната хубава чаша от чисто злато, с която толкова се гордееха, не струва дори и на половината на онази, която ние ще спечелим от лотарията, защото тя не само е голяма, но и цялата е украсена със скъпоценни камъни.

Този приятен разговор за нещастие беше прекъснат. Свещениците от една вяра, която проповядва бедност, смирение, скромност и милосърдие, прибягваха към забранени от закона игри и просеха от народа, за да окичат своите олтари с възмутителен разкош, а в същото време хиляди техни братя умираха от глад и сиромашия пред вратите на великолепните им църкви. И цялата тази нещастна алчност произлизаше от едно-единствено низостно чувство — завистта. Те не се надпреварваха кой да помогне на повече сиромаси, а кой повече богатства да натрупа на светата трапеза.

Една от вратите на градината се отвори и влезе някакъв човек. Преподобният отец каза:

— А! Ето го Негово Високопреосвещенство кардинал Малипиери, който идва да посети Негово Преподобие отец Родин.

— Дано това посещение на Негово Високопреосвещенство има полза за отец Родин.

И наистина, кардинал Малипиери се отправи към другия край на градината и се изкачи в стаята, където живееше отец Родин.

[1] Достатъчно е да посочим само една книга, която се продаваше през месец май и в която има най-безсрамни подробности за това как е раждала Света Богородица. И, забележете, тази книга е предназначена за момичета. ↑

[2] Тази остроумна пародия на игрите с рулетка, извършена от една статуя на Света Богородица, бе използувана за тегленето на религиозна лотария преди шест седмици в един женски манастир. За вярващите това трябва да е чудовищно светотатство, за безразличните — плачевна и смешна игра, защото от всички предания, преданието за Мария е едно от най-трогателните и уважаваните. ↑

XIII глава
Болният

Кардинал Малипиери, когото видяхме да присъствува на срещата у княгиня Сен-Дизие и който отиваше в стаята на отец Родин, беше облечен в цивилни дрехи и загърнат в дълга подплатена мантия от черен сатен. Негово Високопреосвещенство се бе заредил с всевъзможни антихолерични средства и излъчваше силна миризма на камфор. Щом стигна до стълбите на втория етаж, кардиналът почука на една врата, но никой не му отговори. Ала като човек, който познава много добре къщата, той я отвори, премина през едно антре и се намери в друга стая, където имаше легло. Върху една черна маса с чекмеджета бяха подредени много шишенца от лекарства.

Лицето на кардинала изглеждаше тревожно и навъсено. Цветът му, както винаги, бе жълтеникав и жлъчен, тъмните сенки под черните му кривогледи очи, се очертаваха повече от всякога. Той се спря, огледа се боязливо наоколо и помириса няколко пъти едно шишенце с противохолерично лекарство. После, като видя, че е сам, се приближи към едно огледало, окачено над камината и много внимателно разгледа цвета на езика си. Явно остана доволен и извади от една златна кутийка няколко хапчета, сложи ги в устата си, почака да се разтопят и затвори очите си потръпвайки. Щом взе тези предпазни мерки, отново помириса шишенцето и се накани да влезе в съседната стая. Но през тънката стена, която го делеше от нея, чу висок говор и се поспря, за да изслуша разговора.

— Искам да стана! — казваше един слаб, но решителен и заповеднически глас.

— Не може, преподобни отче — отговаряше друг по-силен глас. — Не може!

— Ще видите може или не може — отвърна другият глас.

— Ще си навредите, преподобни отче, не можете да станете. Ако станете болестта ще се повтори и ще умрете. Няма да се съглася с това.

След тези думи се чу шум от кратка борба и стенания, които изразяваха повече яд, отколкото страдание. Гласът продължи:

— Не, не, отче, няма да ви оставя да станете. За по-сигурно ще ви взема дрехите. Време е вече да пиете лекарство. Сега ще ви го приготвя.

В същия момент вратата се отвори и кардиналът видя, че от стаята излиза двадесет и пет годишен мъж, който носеше под мишница стар редингот в маслинов цвят и черни дрипави панталони, които хвърли на един стол. Този мъж беше Анж Модест-Русьоле, първият ученик на доктор Баление. Лицето на младия лекар беше свенливо, кротко и смирено. Косата му отпред бе късо подстригана, а отзад се спускаше до раменете. Щом видя кардинала той първо се изненада, после ниско му се поклони, но не го погледна.

— Най-напред — каза кардиналът с чист италиански акцент на ученика на доктор Баление, поднасяйки шишенцето с камфор под носа си — ме осведомете дали холеричните признаци се повториха?

— Не Ваше Високопреосвещенство, но опасната треска, вследствие на холерата още продължава.

— Добре. Но както виждам, Негово Преподобие не иска да бъде благоразумен. Какъв беше този шум преди малко?

— Негово Преподобие искаше да стане и да се облече, Ваше Високопреосвещенство, но той е толкова слаб, че не може да си свали краката от леглото. Нетърпението го разяжда. Непрекъснато се страхуваме, че силното му вълнение ще го повали отново и ще го умори.

— Доктор Баление идва ли тази сутрин?

— Току-що излезе, Ваше Високопреосвещенство.

— Какво каза той за болния?

— Мисли, че състоянието му е опасно. Негово Преподобие толкова тежко прекара нощта, че господин Баление се разтревожи тази сутрин. Отец Родин беше в такова положение, че за няколко часа кризата можеше да реши живота му. Господин Баление отиде да вземе необходимите неща за една доста сложна операция и скоро ще се върне.

— Това беше ли съобщено на отец д’Егрини?

— Както знаете, Ваше Високопреосвещенство, отец д’Егрини също е тежко болен и от три дни не е напускал леглото си.

— Разбрах за това, преди да тръгна — каза кардиналът — и след малко ще го посетя. Но нека се върнем на въпроса за отец Родин. Щом е в толкова отчаяно състояние и ще бъде подложен на тежка операция, би трябвало да се съобщи на изповедника му.

— Господин Баление му спомена за това, както и за последното причастие, но отец Родин яростно се развика, че непрекъснато го тормозят и смущават и че никой не може да се погрижи за душата му така, както се грижи сам.

— Пресвети Боже, та това не е негова работа — възкликна кардиналът. В гласа му се появиха кресливи нотки. — Не е негова работа, а засяга интересите на Обществото. Преподобният отец трябва да приеме последните тайнства с бляскава тържественост. Смъртта му не може да бъде като смъртта на обикновен християнин! Тя трябва да се разчуе по целия свят. Трябва всички от тази къща, дори и чужденците, да присъствуват на тази сцена, за да направи впечатление на всички начинът, по който той умира.

— Ваше Високопреосвещенство, същото искаха да кажат на Негово Преподобие отец Бризон и отец Брюне, но вие знаете как отец Родин посрещна тези съвети. Господин Баление не смее да настоява пред отец Родин, за да не се повтори смъртоносната криза.

— Тогава ще настоявам аз, защото в това безбожно революционно време, една тържествена християнска смърт би направила огромно впечатление на народа. Дори би било добре, в случай на смъртен изход от болестта, тялото на преподобния отец да се балсамира и да се изложи в църквата според римския обичай. Моят секретар ще даде плана на гробницата, която ще бъде пищна. Според положението, което отец Родин заема в Обществото, погребението му трябва да бъде великолепно. Ще са необходими най-малко шестстотин свещи и около дванадесет кандила край тялото, за да го осветяват. След това могат да се раздадат на хората малки книжки за благочестивия отшелнически живот на преподобния отец и…

От близката стая се разнесе силен трясък като от захвърлен метален предмет и прекъсна думите на кардинала.

— Да не би отец Родин да е чул, че Ваше Високопреосвещенство говори за балсамирането му — попита Анж Модест-Русьоле. — Леглото му е точно до тази стена и всичко се чува.

— Ако отец Родин ме е чул — каза кардиналът тихичко и отиде в другия край на стаята — това ще ми помогне по-лесно да започна разговора с него. И въпреки всичко, настоявам и вярвам, че балсамирането и излагането на тялото са крайно необходими, за да се направи добро впечатление на народа. Населението е вече много изплашено от холерата, така че едно подобно тържествено погребение е крайно необходимо, за да се подкрепи духът му.

— Ще си позволя да отбележа, Ваше Високопреосвещенство, че тукашните закони забраняват подобно излагане и че…

— Стига с тези закони! — ядоса се кардиналът. — Да не би в Рим да няма закони! Да не би свещениците да не са римски поданици? Не е ли вече време да… — Но тъй като не искаше да продължи пред младия лекар, кардиналът добави: — По-късно ще мислим за това. А сега ми кажете дали след последното ми посещение отец Родин е бълнувал.

— Да, Ваше Високопреосвещенство. Тази нощ бълнува повече от час и половина.

— Записахте ли точно? Както ви наредихме…, всичко което каза болният?

— Да, ето бележките. — И Анж Модест-Русьоле извади от чекмеджето един лист и го подаде на кардинала.

Трябва да припомним на читателя, че последната част от разговора ставаше далеч от стаята на Родин и той не можа да го чуе за разлика от думите във връзка с неговото балсамиране.

Кардиналът взе листа и с огромно любопитство го отвори. След като го прочете, той го смачка и с нескрит яд каза сякаш на себе си:

— Само несвързани приказки! Няма и две думи, от които да се направи логично заключение. Този човек сякаш успява да се владее дори когато бълнува и говори само за незначителни неща. — След това се обърна към Русьоле и му рече: — Сигурен ли сте, че записахте абсолютно всичко?

— С изключение на някои изрази, които непрекъснато повтаряше и които записах еднократно. Ваше Високопреосвещенство може да бъде уверен, че не пропуснах нито една дума, колкото и безсмислена да ми се виждаше… Само един час е изминал, откакто треската му отслабна. Сега е съвсем слаб.

— Още по-добре — отговори неблагоразумно кардиналът, но изведнъж се сети, че отговорът му е неуместен и добави: — Още по-добре, защото така ще оцени онова, което ще му кажа. Ако е заспал го събудете и му съобщете, че искам да вляза при него.

— Веднага ще изпълня заповедта ви, Ваше Високопреосвещенство — каза Русьоле и ниско се поклони, а след това влезе в съседната стая.

— Все за едно и също си мисля — рече си кардиналът. — Когато холерата ненадейно го повали, отец Родин реши, че е отровен по заповед на Светото седалище, което означава, че е кроил нещо много опасно срещу Рим. Иначе защо ще се бои? Кой знае дали нашите подозрения не са основателни? Кой знае дали не е въздействувал коварно и насила върху огромна част от светата колегия, както се опасяваме. Ако е така, с каква цел го е правил? Ето какво не можем да разберем, защото съучастниците му ревностно пазят тайната му. Надявах се, че докато бълнува ще изпусне някоя дума, от която да напипаме следите на неговите деяния. Човек като него, с такъв деен и неспокоен ум, дори когато е болен би дал израз на владеещата го мисъл. Но ето че за пети път нищо не можем да научим, освен празни думи без никакво значение.

В този момент Русьоле се върна и каза на кардинала:

— За голямо съжаление, трябва да съобщя на Ваше Високопреосвещенство, че преподобният отец Родин категорично отказва да приеме когото и да било. Твърди, че има нужда от пълно спокойствие. Въпреки, че е много отпаднал, изглежда мрачен и ядосан. Вероятно е чул Ваше Високопреосвещенство, когато говореше за балсамирането му и…

Кардиналът прекъсна Русьоле:

— Значи Родин бълнува тази нощ, нали?

— Да, от три до пет и половина заранта бълнува.

— И пак нищо — ядосано каза кардиналът и се отправи към вратата на другата стая.

Русьоле се опита да го спре:

— Казах на Ваше Високопреосвещенство, че негово преподобие не иска да приеме никого. Нуждае се от пълно спокойствие преди операцията. Би било опасно да…

Кардиналът не отговори на тази забележка и влезе в стаята на Родин.

Стаята беше голяма, осветяваше се от два прозореца и бе просто, но удобно мебелирана. В камината горяха две цепеници. На огъня имаше джезве, керамично гърне и тиган, в който вреше каша от синап. Наоколо бяха пръснати бельо и превръзки. От лекарствата в стаята миришеше на аптека. Миризмата беше толкова силна, че кардиналът се спря като упоен на вратата. Както бяха споделили помежду си преподобните отци, докато се разхождаха, Родин живееше, защото си беше казал „Трябва да живея и ще живея“. И наистина, както слабите и страхливи умове често стават жертва на злото само от страх, има други хиляди примери, които доказват, че силният характер и нравствената енергия могат упорито да се борят със злото и да възтържествуват понякога и в най-отчаяните положения.

Това се случи и с йезуита. Непоколебимата твърдост на характера му и неговата желязна воля, спомогнаха на лечението, провеждано от доктор Баление, и Родин се спаси от болестта, която го повали ненадейно. Но след това започна невероятната му треска, която отново постави живота му на карта. Тази нова опасност разтревожи отец д’Егрини, който въпреки съперничеството и завистта, знаеше, че нещата бяха докарани до там, че само Родин държеше всички нишки на мрежата и само той можеше да изведе делото до добър край.

Завесите на прозорците бяха спуснати, така че до леглото, върху което лежеше Родин, достигаше съвсем слаба светлина. Лицето му беше изгубило синкавия, характерен за болните от холера цвят, но бе станало мъртвешки бледо. Беше измършавял толкова, че сбръчканата му суха кожа очертаваше всяка костица. Мускулите и жилите на дългия му врат се изопваха като въжета. На главата си носеше мръсна шапчица от черна коприна, под която стърчаха сплъстените му коси. Той лежеше върху захабени чаршафи, защото не позволяваше да му сменят постелките. Рядката му, белезникава, отдавна небръсната брада, приличаше на четка. Върху ризата си носеше ленена жилетка, цялата на дупки. Едната му мършава и космата ръка със синкави нокти, висеше извън леглото и държеше носна кърпа, чиито цвят не можеше да се определи.

Ако не бяха двете му блестящи очи, човек би помислил, че насреща си има труп. Погледът му, който съсредоточаваше целия живот и цялата енергия, останали в този човек, излъчваше мъчителна тревога. По лицето му се изписваше ту люта болка, ту необуздано отчаяние, че е прикован към постелята, когато трябва да решава важни въпроси, ту ярост и злоба. Мисълта му беше непрекъснато напрегната и възбудена и това често изчерпваше окончателно силите му. Тогава той потъваше в забвение и започваше да бълнува, след което се събуждаше като от мъчителен сън, споменът за който ужасно го плашеше.

Според мъдрите съвети на доктор Баление, който смяташе, че болният не е в състояние да се занимава с важни работи, отец д’Егрини избягваше да отговаря на въпросите на Родин, относно делото Ренепон, което имаше огромно значение за йезуита, защото той се боеше да не би принудителното му бездействие да навреди на хода на делото. Мълчанието на д’Егрини във връзка с този въпрос и пълната неизвестност около заболяването, караше Родин все повече да се тревожи.

Ето в какво умствено и физическо състояние се намираше йезуита, когато въпреки волята му, кардинал Малипиери влезе при него.

XIV глава
Клопката

За да се разберат по-добре мъченията на Родин, когото болестта бе осъдила на бездействие и за да се обясни важността на посещението на кардинал Малипиери, нека припомним накратко смелите планове на властолюбивия йезуит, който смяташе, че е съперник на Сикст V и се надяваше да стане равен нему. Тайните му намерения бяха да успее с делото на Ренепон, да стане генерал на своето Общество, сетне в случай на един предвиден отказ от престола, да си обезпечи с богат подкуп болшинството на своята колегия, за да се качи на папския престол и тогава, чрез една промяна в правилника на Исусовото общество, да го подчини на Светото седалище, вместо да го остави с независимостта си, която почти го приравнява към папската власт.

Колкото до възможността да се осъществят тези негови планове ще споменем, че многобройните предшествуващи събития, я оправдаваха. Защото доста прости монаси и свещеници внезапно се издигаха до папската власт. Тяхната нравственост, възкачването на Борджиите, на Юлий II, на много други наместници на Христа, в сравнение с които Родин бе истински светец, оправдаваше неговите стремежи.

Въпреки че целта на потайните интриги на Родин в Рим до този момент беше в пълна неизвестност, във връзка със съмненията, че той е влязъл в споразумение с голяма част от членовете на Светата колегия, подозренията растяха. Една част от този Съвет, оглавяван от кардинал Малипиери се разтревожи и затова кардиналът се възползува от пребиваването си във Франция, за да разкрие мрачните планове на йезуита. В разговора, който предадохме кардиналът толкова настояваше да поговори с преподобния отец, въпреки неговия отказ, защото се надяваше, както ще видим след малко, с хитрост да разкрие тайната за интригите на Родин в Рим. И точно в този важен и сериозен момент Родин се разболя, силите му се парализираха и дейността му замря.

След като постоя известно време на вратата без да помръдне, кардиналът отново тикна шишенцето под носа си и се приближи бавно до леглото на Родин. Йезуитът се разяри от упорството му и тъй като искаше да избегне разговора по много причини, бързо обърна глава към стената и се направи, че спи. Но кардиналът изобщо не се трогна от преструвките му и решен да се възползува от слабостта на Родин взе един стол и въпреки огромното си отвращение, седна до главата на йезуита.

— Как сте, Ваше Преподобие? — попита той любезно, а италианският му акцент придаваше още по-голямо лицемерие на неговите думи.

Родин се направи, че не чува, въздъхна шумно и не отговори. Кардиналът, въпреки че носеше ръкавици, с погнуса докосна ръката на йезуита, разтърси я леко и още по-високо повтори:

— Моля ви, Ваше Преподобие, отговорете ми.

Родин не можа да скрие яда и досадата си, но продължи да мълчи. Но и кардиналът не беше от хората, които лесно се предават. Той отново разтърси ръката на йезуита с хладнокръвно упорство, което би изкарало от кожата и най-хладнокръвния човек на света, и продължи:

— Вие не спите, Ваше Преподобие. Моля ви, чуйте ме.

Разярен от болката и от раздразнението си, Родин бързо обърна глава, втренчи хлътналите си трескави очи в кардинала, усмихна се иронично и тъжно каза:

— Значи Ваше Високопреосвещенство горещо желае да ме балсамират? И да ме изложат в църквата? Затова дойде тук да ме мъчи и да ускори смъртта ми?

— Аз ли, отче! Боже мой, какво говорите! — и кардиналът вдигна ръка към небето, сякаш искаше да призове Бога за свидетел на чистосърдечното си съчувствие към йезуита.

— Повтарям това, което чух преди малко, Ваше Високопреосвещенство. Стената е съвсем тънка — добави Родин.

— Ако от тези думи сте разбрал, че от цяло сърце ви желая примерна християнска смърт, значи не сте се излъгал, отче. Значи правилно сте чул, че ще бъда спокоен, ако ви видя на висота след добродетелния ви живот и ако бъдете на почит сред вярващите, дори и мъртъв.

— Аз пък ви казвам, Ваше Високопреосвещенство — отговори със слаб глас Родин — че е нечовешко да се изразяват подобни желания пред един болен, който се намира в критично състояние. Да — продължи той с по-голямо въодушевление, което не можеше да се съвмести с отпадналостта му. — Да, трябва да внимавате, защото ако ми досаждате, ако непрекъснато ме притеснявате и не ме оставите да умра спокойно, ще ме принудите наистина да поема към другия свят не по християнски. Предупреждавам ви. Ако мислите да превръщате смъртта ми в назидателна гледка, не сте си направил добре сметката. — От яростта си Родин толкова се измори, че главата му клюмна върху възглавницата и той избърса напуканите си окървавени устни.

— Хайде, хайде, успокойте се, отче — продължи бащински кардиналът. — Не мислете за тези неприятни неща. Няма съмнение, че Провидението ще осъществи чрез вас големите си планове, щом спаси живота ви от толкова голяма опасност. Надявам се, че то ще ви помогне и сега.

Родин измърмори нещо и отново се обърна към стената. Невъзмутимият кардинал продължи:

— Но Провидението показва силата си и по друг начин. Това, което ще ви кажа, е много важно. Затова слушайте внимателно.

Родин, без да се обърне, но с глас, който издаваше страданието му, каза:

— Те искат да умра… Гърдите ми горят… Главата ми ще се пръсне, а те нямат никаква милост. Аз съм обречен…

— Толкова бързо! — прошушна кардиналът със злобна усмивка и сарказъм, а след това се обърна към Родин и му рече: — Простете ми, че настоявам, отче, но направете усилие и ме чуйте. Няма да съжалявате.

Проснат върху леглото, без да продума, Родин повдигна с огромно отчаяние двете си ръце към небето и отново ги отпусна. Кардиналът сви рамене и изговори разчленено, за да го чуе Родин, следните думи:

— По волята на Провидението, докато бълнувахте, вие несъзнателно сте издал много важни неща. — След това той зачака с нескрито любопитство какъв ще бъде резултатът от тази клопка, предназначена за отслабналия ум на йезуита. Но той продължи да стои с лице към стената, направи се, че пак нищо не чува, и не проговори. — Няма съмнение, отче, че вие разсъждавате върху моите думи. И имате право, защото става дума за много важни неща. Да, повтарям, че по волята на Провидението, докато бълнувахте, вие издадохте най-тайните си мисли и разкрихте, за щастие само пред мен, неща, които много сериозно ви злепоставят. С една дума, тази нощ вие разкрихте една от тайните цели на вашите интриги в Рим с доста от членовете на Светата колегия.

След това кардиналът безшумно стана, доближи се съвсем до леглото и се наведе, за да види изражението на Родин. Но Родин го изпревари и след последните думи на кардинала се преметна в леглото, обърна се и седна:

— Издаде се! — промърмори си кардиналът на италиански. След това бързо се върна на мястото си, впи поглед в йезуита радостно.

Въпреки че Родин не долови последните думи на Малипиери, нито пък забеляза тържествуващия му израз, въпреки и слабостта си, разбра, че с това неблагоразумно движение е допуснал грешка. Той хвана челото си с ръка, сякаш главата му се бе замаяла, след това се огледа с безумен плах поглед и пъхна с разтреперана ръка в устата си носната кърпа, като я задъвка несъзнателно.

— Уви! Вашата тревога, вашият страх, потвърждават тъжното ми разкритие — поде кардиналът, зарадван от успеха на хитростта си, смятайки, че всеки момент ще разкрие важната тайна. — Затова, отче, вероятно разбирате, че за вас ще бъде много полезно да ми разкажете плановете си и да ми посочите съучастниците си в Рим. Само в такъв случай можете да разчитате на снизхождение и прошка от Светото седалище. Особено ако изповедта ви бъде ясна и обстоятелствена, за да допълни празнините на едно разкритие, станало по време на трескаво бълнуване.

Родин дойде на себе си след първоначалното вълнение, но разбра, че е закъснял и че вече е изигран и злепоставен не от думите, а от изненадата и уплахата си. И наистина, щом разбра, че го обвиняват в подмолни интриги с Рим, йезуитът за миг се изплаши, че се е издал, докато е бълнувал, но след като поразмисли малко, въпреки изтощението, отсъди много разумно. „Ако този хитър римлянин знаеше моята тайна, щеше да се пази и нямаше да ми съобщава. А това означава, че той само се съмнява и аз подсилих подозренията му с неволното си смущение, което не можах да прикрия веднага“. След това той изтри студената пот, която се лееше от студеното му чело. Вълнението засили болките му и тревожното му и без друго състояние, се влоши. Съсипан от умора, той не можа да се задържи повече в седнало положение, и легна.

— Мили Боже! — промърмори кардиналът, стреснат от изражението на йезуита. — Какво ще стане ако умре преди да ми каже нещо и се измъкне от хитро скроената му клопка. — След това той се надвеси над Родин и му каза: — Какво ви е, отче?

— Чувствувам голяма слабост, не мога да ви опиша как страдам.

— Да се надяваме, че кризата ви ще има благоприятен изход, но понеже може да се случи и обратното, за да спасите душата си, трябва веднага и най-подробно да се изповядате. Пък ако ще тази изповед да довърши силите ви. Вечният живот е много по-ценен от краткия земен живот.

— За каква изповед ми говорите, Ваше Високопреосвещенство — подигравателно попита Родин.

— Как за каква? — изненада се кардиналът. — Изповедта за вашите опасни интриги с Рим.

— Какви интриги? — попита Родин.

— Интригите, за които бълнувахте — отговори кардиналът нетърпеливо разгневен. — Вашите признания бяха съвсем ясни. Защо сега отказвате да ги допълните?

— Уверявате ме, че моите признания са били ясни? — произнесе много бавно Родин, защото чувствуваше непреодолима слабост, но твърдата му воля и силния му дух не го напускаха.

— Повтарям — каза кардиналът, — че признанията ви бяха много ясни, с изключение на някои пропуски.

— Тогава защо искате да ги чуете отново?

— Защо ли? — ядоса се кардиналът. — За да заслужите прошка. Защото на разкаялия се грешник, който е изповядал своите грехове, се дава прошка. А на твърдоглавия грешник се дава проклятие.

— Господи, какво мъчение! Този човек бавно ме убива… — бавно прошепна Родин. След малко продължи. — Нали съм казал всичко? Нямам какво повече да добавя. Вие знаете всичко.

— Разбира се, че знам всичко — строго каза кардиналът — Но как го научих? От признанията, които направихте несъзнателно. И може би смятате, че това се брои за изповед? Не, не! Вярвайте ми, моментът е критичен. Смъртта ви заплашва. Затова трябва да треперите, да не произнесете някоя светотатствена лъжа — извика съвсем разярен кардиналът и раздруса ръката на Родин. — Нямате ли страх от Страшния съд ако се осмелите съзнателно да излъжете!

— Нямам намерение да лъжа — мъчително произнесе Родин. — Но ме оставете на мира.

— Най-сетне Бог ви вдъхва разум — въздъхна доволно кардиналът и като реши, че е постигнал целта си, добави: — Послушайте Божия глас. Той ще ви отведе към правия път. Значи вие не се отказвате от думата си?

— Щом съм бълнувал, значи не мога да се откажа. Господи, колко ме боли! Не мога да се отрека от глупостите, които съм говорил, докато съм бълнувал.

— Но ако тези мними глупости съответствуват на действителността! — развика се разярен кардиналът, че надеждите му отново са се провалили. — Ако бълнуването неволно разкрива делата ви…

— Кардинал Малипиери, лукавството ви е по-низостно от моята агония — каза Родин с угаснал глас. — Доказателството за това, че не съм издал никаква тайна, ако изобщо имам такава, е вашето желание да ме принудите да ви я кажа… — И въпреки болките и нарастващата слабост, йезуитът намери сили да се поизправи в леглото, погледна сановника право в очите и подигравателно се усмихна. След това пак се отпусна на възглавницата, хвана гърдите си, изпусна дълга въздишка.

— Проклятие! Този пъклен йезуит ме разкри! — каза си кардиналът и удари с крак по пода. — Усети, че първоначалната му тревога го издаде и сега се пази. Нищо няма да измъкна от него. Ще се възползувам поне от слабостта му, ще му досаждам и със заплахи и закани… — Кардиналът не можа да довърши.

Вратата неочаквано се отвори и в стаята влезе отец д’Егрини, който радостно извика:

— Чудесна новина!

XV глава
Добрата новина

Промяната в лицето на отец д’Егрини, неговата бледност, както и забавената крачка показваха, че ужасната случка на площад „Света Богородица“ му е повлияла зле. Все пак той успя да се овладее и когато влезе в стаята, видът му бе тържествуващ.

— Превъзходна новина!

От това съобщение Родин се разтрепера. Все пак успя да се овладее, повдигна наперено глава, а в очите му пробляснаха едновременно любопитство, неспокойствие и проницателност. Мършавата му ръка даде знак на отец д’Егрини да се доближи до леглото, а гласът му прозвуча слаб и дрезгав:

— Кардиналът успя да ме довърши и се чувствувам много зле, но… ако тази „превъзходна новина“… се отнася до Ренепоновия въпрос, мисълта за който не ме напуска, струва ми се, че здравословното ми състояние би могло… да се подобри…

— Разбира се, че ще оздравеете! — почти извика отец д’Егрини, изведнъж забравил препоръката на доктор Баление, с Родин да не се водят важни обсъждания. — Точно така, ще оздравеете! Ето, четете и се радвайте: предсказанията започват да се сбъдват.

Той извади от пазвата си някакво писмо и го подаде на Родин, който веднага го грабна с разтреперени ръце. Само преди няколко минути болният наистина не бе в състояние да продължи разговора с кардинала, както повеляваше благоразумието, нито пък да прочете някакъв текст, но след думите на отец д’Егрини в тялото му сякаш нахлуха нови сили, нова надежда, които дори му позволиха да се надигне и седне. Погледът му живо пробяга по редовете на писмото.

Кардиналът бе смаян от тази внезапна промяна, а лицето му изразяваше искрено съмнение: това ли е същият човек, който преди няколко минути умираше, в това същото легло?

Когато привърши четенето на писмото от гърдите на Родин се изтръгна радостен вик:

— Започна се и… напредва…

От неочакваната радост болният замижа, на лицето му се появи изкривена усмивка, която оголи едри жълти зъби, от които изражението му стана грозно и отблъскващо. Възбудата, която го бе обхванала бе тъй силна, че Родин изпусна писмото.

— Прилоша му! — извика отец д’Егрини и се наведе объркано над болния. — Моя е вината, че не изпълних съвета на доктор Баление…

— Не, не се корете за нищо, — тихо изрече Родин, като дори се приповдигна още повече, за да успокои отчето. — Сега вече вярвам, че наистина тази добра новина ще ме излекува. Ето… погледнете лицето ми, усещам някаква топлина, която преминава през него…

Наистина, лека руменина бе обагрила бледните доскоро скули. Гласът му също бе укрепнал и не звучеше така прегракнал. Следващите му думи бяха изречени с такова въодушевление, че присъстващите се сепнаха.

— Тази първа сполука проправя път и за следващите! Вече виждам бъдещето… да, да… Нашето дело ще възтържествува, защото всички членове на рода Ренепон ще бъдат смазани… Няма да мине много време… ще видите!

Изведнъж той се облегна на възглавницата и пое шумно дъх:

— Ох, радостта ме задавя… гласът ми се схваща…

Кардиналът се обърна към отец д’Егрини:

— Каква е тази работа, все пак?

С лицемерен глас, отчето отговори вежливо:

— Един от рода Ренепон преди три дни е починал, съсипан от разгулния живот, от алкохола и навярно от холерата, над която се присмивал безбожно… Поради здравословното ми неразположение и някои други причини едва днес успях да се сдобия със смъртния акт на тази жертва на безбожието и безпътицата. Хвала на Негово Преподобие, — той посочи Родин, — който още преди време бе казал, че най-големият враг, който имат потомците на този безчестен вероотстъпник, са техните ниски страсти. Именно те днес са наши помощници в борбата с този омразен род. Пример за това е случилото се с Жак Ренепон.

— Както сами се убеждавате, — заговори Родин с немощен глас, който едва се чуваше, — наказанието вече действа… Един от Ренепон вече умря… И недейте забравя, че този акт за смърт след време ще има стойността на четиридесет милиона за Исусовото общество… Защото аз ви…

Последните думи не се чуха, защото отслабналият глас на Родин съвсем бе заглъхнал, но той посочи с пръст челото си, с което недвусмислено показваше, че всичко това е плод на неговия ум и предвидливост.

След преживяното вълнение Родин се отпусна на леглото немощен, а ръката му притисна до пресъхналите му устни платнена кърпа. Радостната новина, която бе донесъл отец д’Егрини в действителност не можа да излекува болния Родин, но успя да му вдъхне сили и надежда, макар и само за няколко минути. След преживяното вълнение, той отново изпадна в тежкото състояние, в което се намираше доскоро. Червенината бързо се отдръпна от лицето му, главата му се притисна към възглавницата, а изкривените от болестта ръце заприличаха на железни пръчки.

Когато кризата поотмина, Родин направи знак към отец д’Егрини и кардинала да не се притесняват за него. Дори посочи едно от лекарствата на масата, което трябваше да изпие. Отчето отиде да го вземе и докато кардиналът с видимо отвращение крепеше болния, той му подаде лъжичката с лечебните капки.

— Искате ли да повикам господин Русьоле? — попита отец д’Егрини, поглеждайки очаквателно поуспокоения Родин.

Последният поклати отрицателно глава, след което с пръст и очи посочи писалището в единия ъгъл на стаята, с което явно искаше да каже, че щом му е трудно да говори, би могъл да пише.

— Разбирам ви, разбирам ви отлично, Ваше Преподобие — изрече отец д’Егрини, — но все пак трябва първо да се успокоите. Може би след малко, като си починете, ще ви дам лист…

Разговорът бе прекъснат от силно чукане по външната врата, която бе чак през една стая. В тази стая, по съображения за предпазливост по време на тайната среща с Родин, отец д’Егрини бе помолил да стои господин Русьоле.

Когато отчето се появи при него, господин Русьоле му подаде голям плик.

— Прощавайте отче, че ви безпокоя, но ми заръчаха да ви предам веднага това писмо.

— Благодаря ви, господин Русьоле — каза отец д’Егрини, след което прибави: — Не знаете ли, в колко часа ще дойде господин Баление?

— Скоро ще пристигне, отче, защото иска да направи толкова трудната операция преди да се мръкне. Тя, вярвам, ще има благоприятно въздействие върху отец Родин… Аз подготвям, каквото е нужно за това — допълни господин Русьоле и показа някакви чудновати и страшни инструменти, които отец д’Егрини изгледа с ужас.

— Не знам доколко е сериозен този признак — каза й йезуитът, — но ненадейно се схвана гласът на Негово Преподобие.

— От осем дена насам, този е третият път, когато се случва подобно нещо, — каза господин Русьоле, — затова и операцията, която ще извърши господин Баление, ще засегне именно гърлото и белите дробове.

— А няма ли много да боли? — попита отец д’Егрини.

— Не знам дали хирурзите познават по-трудна операция — отвърна ученикът, — затова господин Баление не съобщи на отец Родин, точно каква ще е операцията.

— Моля ви да останете още в тази стая и щом пристигне господин Баление го доведете веднага.

След това той се върна в стаята при болния, седна до възглавницата и показа писмото:

— Това са няколко противоречиви доклада, относно различни лица от рода Ренепон, които според мен заслужават специално внимание. Внезапното ми заболяване не ми позволи сам да направя нещо, защото днес излизам за първи път. Но не зная, отче, — прибави той, като се поприведе към Родин, — дали здравето ви позволява да ме слушате…

Болният направи жест, в който се четеше молба и отчаяние, от което отец д’Егрини долови някаква опасност, затова се обърна към кардинала. Той още не можеше да се утеши, за това че не успя да разкрие тайната на йезуита. Отчето му посочи писмото и с голямо почитание изрече:

— Позволявате ли, Ваше Високо Преосвещенство, да чета?

Кардиналът наведе глава и отговори:

— Вашите дела, драги ми отче, са и наши дела. Църквата винаги трябва да се радва на онова, което радва и вашето славно Общество.

Отец д’Егрини разпечата писмото и откри в него няколко бележки, изписани с различен почерк. Още след прочитането на първата лицето му се помрачи.

— Но това е голямо нещастие…

Родин рязко изви главата си към него и го погледна въпросително.

— Флорина е умряла от холера — съобщи отец д’Егрини, — и неприятното е това, — допълни преподобното отче, като смачка в ръката си бележката, — че преди да умре изповядала на госпожица Кардовил, че отдавна я следи по заповед на Ваше Преподобие.

Нямаше никакво съмнение, че смъртта на Флорина и разкритието, което бе направила пред своята господарка, нарушаваха в известна степен плановете на Родин, защото той измънка нещо неразбрано, а на лицето му се изписа явно недоволство.

Отец д’Егрини разгърна следващата бележка, прочете я и рече:

— Това съобщение, отнасящо се до маршал Симон, не е съвсем лошо, но не е и задоволително, защото ни уведомява за подобрение на положението му. Но когато сравним тази информация с останалите, тогава ще можем да съдим за нейната истинност.

Родин даде знак на отец д’Егрини да побърза и отчето зачете:

„Уверяват, че от няколко дни насам духът на маршал Симон не е дотам неспокоен, недотам развълнуван. Напоследък прекарал два часа с дъщерите си, което от доста време не било му се случвало. Навъсеното лице на неговия войник Дагоберт от ден на ден става по-засмяно, което може да се приеме за доказателство, че е настъпило значително подобрение в състоянието на маршала. Последните писма без подател били познати по почерка и войникът ги върнал на разносвача. Трябва да се помисли да се пращат по друг начин.“

След това отец д’Егрини изгледа Родин и му каза:

— Ваше Преподобие без съмнение смята, че тази бележка не е дотам задоволителна, нали?

Родин наведе глава. По набръчканото му чело се виждаше колко страда, че не може да говори. Два пъти постави ръката си на гърлото и изгледа отец д’Егрини притеснено.

— Ех — въздъхна отчето ядосано, след като прочете и следващия текст, — заради едната ни днешна сполука този ден ни докара други неприятности!

Като чу тези думи Родин рязко се обърна към отец д’Егрини, протегна към него ръка и го заразпитва с поглед. Кардиналът, който споделяше същото безпокойство, попита отец д’Егрини:

— Какво се съобщава в тази бележка, драги ми отче?

— Ние мислехме, че никой не знае за пребиваването на господин Харди в нашата къща — отговори отец д’Егрини, — но ме е страх, че Агрикол е открил жилището на бившия си господар и му е предал писмо чрез един наш слуга. И така — ядовито прибави отец д’Егрини, — през тия три дни, в които не можах да се срещна с господин Харди в стаята, където живее, някой от слугите му се е оставил да бъде подкупен… Там има един с едно око, на когото никога не съм вярвал… Не, не ми се иска да приема това предателство, чиито последствия биха могли да бъдат много плачевни. От всички, аз най-добре зная, как стоят работите и твърдя, че една подобна преписка може да развали всичко, като събуди у господин Харди стари спомени и случки, приспани с големи усилия. По този начин може за един ден да рухне всичко, което съм направил, откакто той живее в нашата къща… Добре е, все пак, че в бележката се говори за съмнения, за страхове, които останалите сведения, на които вярвам повече, няма да потвърдят.

— Не бива да се отчайваме така бързо, драги ми отче — каза кардиналът, — доброто дело всякога е под Божия защита.

По всичко личеше обаче, че това уверение не успокоява достатъчно отец д’Егрини, който изглеждаше умислен и отчаян, а Родин, легнал безпомощно в постелята потреперваше конвулсивно от яд, след чутата лоша новина.

— Да видим накрая, какво пише в бележката, която ми изпраща човек, на когото имам голямо доверие — въздъхна отец д’Егрини. — Не се съмнявам в абсолютната достоверност на неговите сведения. Дано бъде съвсем различна от останалите…

За да си представи читателят какво е било съдържанието на прочетеното трябва да споменем, че изведнъж в стаята настъпи ужасно объркване, редуваха се яростни ръкомахания, реплики на неприкрита омраза.

XVI глава
Тайната бележка

Отец д’Егрини прочете следното:

„Преди три дена абат Гавриил дьо Ренепон, който досега никога не бе посещавал госпожица Кардовил, дойде някъде към един часа след обед и остана тук приблизително до пет. Непосредствено след неговото тръгване, двама слуги напуснаха двореца: единият отиде у маршал Симон, а другият — първо у Агрикол Балдуин, а след това у княз Джалма.

Вчера, някъде около обед, маршал Симон и двете му дъщери дойдоха у госпожица Кардовил. Малко след това пристигнаха абат Гавриил и Агрикол Балдуин. Проведе се оживен разговор, който продължи няколко часа.

Маршал Симон дойде с кола, но си тръгна пеш, придружен от двете си дъщери. И тримата изглеждаха много радостни. Даже в едно от кътчетата на Елисейските полета маршалът е бил забелязан нежно да прегръща и целува двете момичета.

Последни замъка напуснаха абат Гавриил и Агрикол Балдуин.

Абат Гавриил дьо Ренепон се върна у дома си. Ковачът, когото по много причини трябваше да следим, влезе в една кръчма на улица «La Harpe». След него влязох и аз. Агрикол поиска шише вино и седна в едно затънтено място във вътрешния край на кръчмата. Не пиеше и изглеждаше много замислен. По всичко личеше, че чака някого.

И наистина, след около половин час дойде мъж, към тридесет годишен, черноок, висок, с белег на едното око, облечен в светло кафяв редингот и черни панталони, гологлав. Този човек седна при ковача. Между двамата се завърза доста оживен разговор, но за зла участ нищо не можах да чуя от него. След известно време Агрикол Балдуин подаде на едноокия някакво вързопче, в което както личеше, имаше пари, защото благодарността на новодошлия бе голяма. Накрая той взе от Агрикол и някакво писмо, което последният горещо му препоръчваше. Разделиха се и Балдуин рече високо: «Утре пак ще се видим».

След тази среща, едноокият, който проследих, мина по улица «La Harpe», премина и Люксембург и влезе в къщата на улица «Вожирар».

На другия ден много рано отидох в същата кръчма, защото не знаех по кое време двамата имат среща. След час и половина ковачът се появи.

За да не бъда разпознат, бях се преоблякъл и така успях да седна близо до неговата маса. Не след дълго се появи и едноокият, който подаде на Агрикол писмо, подпечатано с червен восък.

Като го видя Балдуин толкова се развълнува, че в очите му се появиха сълзи.

Писмото бе кратко, защото ковачът го прочете бързо и зарадван още повече, той стана и сърдечно стисна ръката на мъжа, като все го увещаваше нещо. Онзи отначало отказваше, но накрая склони и двамата напуснаха кръчмата.

Проследих ги от разстояние. Както и предишният ден, едноокият пак влезе в къщата на улица «Вожирар», а Агрикол остана да го чака отвън. От време на време той записваше нещо в бележника си.

По едно време ковачът припряно тръгна към площад «Одеон», където се качи в една кола. Метнах се и аз в друга, за да го проследя. Той ме отведе на улица «Анжуи», у госпожица Кардовил.

По някакво съвпадение, точно когато Агрикол влизаше в двореца, отвътре излезе кола с герба на Кардовил, в която седеше много бледен мъж, облечен в дрипи.

Това ми се стори доста заинтригуващо, затова тръгнах след тази кола и не след дълго се озовахме пред полицейското управление.

Кочияшът на госпожица Кардовил слезе и придружи бледният човек в канцеларията. След половин час кочияшът излезе сам, качи се на колата и пое към съда, където отиде направо при главния прокурор. Забави се при него половин час, след което се върна в двореца Кардовил.

От много сигурно място научих, че около осем часа вечерта на същия ден, двамата известни адвокати господин д’Ормесен и господин де Валбел, както и следователят, на когото бе предадено оплакването на госпожица Кардовил за задържането й в болницата на д-р Баление, са се срещнали и разговаряли докъм полунощ. На разговора са присъствували Агрикол Балдуин и още двама работници от фабриката на господин Харди.

Днес княз Джалма посети маршал Симон. Той прекара при него три часа и половина, след което двамата отидоха, по всяка вероятност, при госпожица Кардовил. Непредвидени обстоятелства ми попречиха да добия по-пълни сведения за това посещение.

Преди малко научих, че е издадено постановление за арестуването на някой си Леонард, някогашен доверен човек на барон Трипо. Той е заподозрян в запалване фабриката на господин Франсоа Харди, понеже Агрикол Балдуин и двама негови другари посочили човек с описанието на този Леонард.

От всичко това става ясно, че от няколко дена дворецът Кардовил е място, където се развива голяма дейност, свързана пряко с маршал Симон, неговите дъщери и господин Харди. Без съмнение, което е най-страшното, техни най-опасни агенти са госпожица Кардовил, абат Гавриил и Агрикол Балдуин.“

Ако написаното в тази бележка се съпостави с предишните, ако се припомни и миналото, ще се разбере, че са станали страшни открития за преподобните отци. Стана ясно, че Гавриил е имал дълги и чести съвещания с Адриана, която той дотогава не познаваше.

Агрикол Балдуин бе влязъл във връзка с господин Франсоа Харди, след което правосъдието бе тръгнало по дирите на движението, което бе подбудител и организатор на пожара във фабриката на господин Харди.

След всичко можеше да се допусне дори и това, че госпожица Кардовил се е срещала с княз Джалма.

Бяха се натрупали доказателства, че госпожица Кардовил, вярна на заканата, направена пред Родин при разкриване двойното предателство на преподобния отец, бе решила твърдо да събере около себе си разпръснатите членове на своя род. Тя искаше да ги накара да се обединят срещу опасния неприятел, чиито тайни планове вече излизаха наяве и едва ли щяха да се осъществят.

Сега читателят разбира, какъв гръм бе тази бележка за отец д’Егрини и господин Родин. Родин, който бе тежко болен, който бе прикован към леглото и нямаше сила да стане. Делото, което бе съградил с толкова мъка и упоритост бе започнало да се руши.

XVII глава
Операцията

Трудно е да бъде описано състоянието на Родин по време на четенето на последното съобщение. Преди известно време едно най-обикновено съобщение му бе вдъхнало вяра в успеха на кроените планове и изведнъж…

Едва излязъл от болезнена агония, в съзнанието му упорито се загнезди една мисъл, която го изгаряше: злото или доброто бяха взели връх в тъй грижливо подготвяната от него работа по време на болестта? Най-напред бе научил радостното съобщение, че Жак Ренепон е умрял, но само минути след това ползата от тази смърт, а именно намаляването на Ренепонови с още един, бе изтрита.

И наистина, каква полза от тази смърт, когато този разпръснат доскоро род, преследван с пъклено постоянство, се събира и вече ясно знае кои са неприятелите му, които толкова време го преследват тайно? Ако се съберат заедно всички тези разбити, наранявани сърца, ако си подадат ръка, то делото им става печелившо. Огромното наследство постепенно се измъква от ръцете на преподобните отци. Тогава? Какво да се прави?!

Любопитно нещо е силата на човешката воля.

Родин е в състояние, за което лекарите казват „безнадеждно“, не се знае дали ще издържи още малко, но не се предава, умът му трескаво работи.

Ако днес все пак стане чудото и здравето му се възстанови, то неукротимият му дух, вярата в жилавите планове, които сам е сътворил, ще му помогнат да поправи несполуките. Трябва му живот, трябва му здраве!

Живот, здраве… Лекарят му едва ли би могъл да каже дали ще оживее след толкова сътресения, дори след самата операция. Но на Родин са му нужни живот и здраве, а не тържествено погребение, за което вече му говориха преди време…

Да, той ще живее, защото си е дал дума. Искаше да доживее до днешния ден и успя. Защо да не успее още? Той иска и ще живее!

След като се пребори с измъчващите го мисли, Родин малко се поуспокои и лицето му се отпусна. Отец д’Егрини и кардиналът го наблюдаваха мълчаливо, със страхопочитание.

Щом бе решил да живее и да се бори с рода Ренепон, Родин трябваше да действа съгласно досегашните планове. Пред смаяните погледи на кардинала и отец д’Егрини се извърши истинско чудо: напрегнал цялата си воля, Родин се изпъна като струна и без чужда помощ стана от леглото. Поривът му бе толкова силен, че след него се повлачиха постелите. В стаята бе студено, но по лицето му се стичаха капчици пот, а ходилата му оставяха влажни следи по пода.

— Нещастнико, какво правите?! Та вие се убивате!… — извика отец д’Егрини и се спусна към болния, като се опитваше да го върне в леглото.

Родин го възпря с мършавата си, но корава като желязо ръка и го тласна далеч от себе си със сила, която едва ли можеше да се подозира.

— Силен е като епилептиците, когато изпаднат в криза — прошепна д’Егрини на кардинала след като едва се задържа прав.

В това време Родин тежко тръгна към писалището, където се намираха всички необходими неща, изписани в рецептите на д-р Баление. Йезуитът придърпа стол, седна зад бюрото, взе писалка и лист и започна решително да пише. В спокойните му, бавни и сигурни движения се долавяше онази премереност, която обикновено е присъща на сомнамбулите.

Онемели от тази гледка, кардиналът и отец д’Егрини не знаеха, сънуват ли или пред очите им се извършваше истинско чудо.

Д’Егрини събра кураж и се приближи до пишещия:

— Това е лудост, отче…

Родин поклати рамене, обърна се леко към него и го прекъсна с жест, който едновременно подканяше отчето да се приближи и прочете написаното.

Преподобният отец, който бе сигурен, че ще види изписани бълнуванията на този болен човек, взе писмото. В същото време Родин започна да пише върху следващия лист.

— Ваше Високопреосвещенство! — извика отец д’Егрини, — прочетете това…

Кардиналът обгърна с поглед написаното, след което го върна силно развълнуван.

— Много умно и много хитро: точно по този начин се обезсмисля опасното споразумение между абат Гавриил и госпожица Кардовил, които, ясно е, са най-опасните водачи на този съюз.

— Наистина, чудесно нещо — съгласи се с него отец д’Егрини.

— Ех, драги ми отче — продължи кардиналът — колко жалко, че само ние сме свидетели на това невероятно чудо. Умиращ човек да се преобрази в такава степен! Ако някой разкажеше тази сцена с известни малки промени, би заприличало на възкресението на Лазар.

Отец д’Егрини за миг се замисли над изреченото, но бързо се оживи:

— Чудесна мисъл, Ваше Високо Преосвещенство! Това трябва да се запомни! Тази мисъл би могла лесно да се възприеме…

Това моментно въодушевление бе прекъснато от Родин, който даде знак на отец д’Егрини да се приближи и му подаде второто писмо, придружено с късче хартия, на което бе написано: „Да се изпълни, преди да измине един час.“

Отец д’Егрини прочете бързо второто писмо и почти извика:

— Точно това е истината… как не се бях сетил… По този начин преписката между Агрикол Балдуин и господин Харди вместо да ни навреди, може да ни е от полза. Наистина — допълни отчето като се приближи отново до кардинала, — наистина учудването ми няма граници… Гледам, чета, но не мога да повярвам на очите си… Преди малко беше на прага на смъртта, а сега пише уверено, с бистър ум. Дали не сме свидетели на някое от онези явления, когато душата властва над тялото?

В това време врата се отвори и в стаята влезе забързан д-р Баление. Като видя зад писалището Родин да пише полугол, той не се въздържа и направо извика:

— Не знаете ли, Ваше Високо Преосвещенство, както и вие отче…, че убивате по такъв начин този нещастник?! Ако психическото му състояние го е вдигнало, то вие трябваше да го вържете за леглото и насила да го задържите.

След тези гневни думи д-р Баление бързо се приближи до Родин и хвана ръката му. Той се надяваше, че ще усети суха и трескава кожа, а тя бе еластична и почти изпотена. Учуден, лекарят направи опит да му премери пулса. Сякаш нищо не се бе случило, Родин продължаваше да пише със свободната си дясна ръка.

— Какво чудо! — възкликна д-р Баление, — от осем дена насам включително и тази сутрин пулсът му бе силно учестен, с прекъсвания, а сега е абсолютно нормален… Умът ми не го побира… Какво е станало тук?… Как да разбирам това, което виждат очите ми? — обърна се той към отец д’Егрини.

— Преподобният отец, на когото първо се изгуби гласът, последвано от криза на отчаяние вследствие лошите новини, — каза отец д’Егрини, — дотолкова ни изплаши, че по едно време си мислехме, че може да умре. — А то, сам виждате какво стана… Негово Преподобие намери в себе си сили да стане и да отиде до писалището, където от десет минути в пълно съзнание пише неща, които изумяват с логиката си…

— Тогава няма никакво съмнение, че именно голямото отчаяние му е вдъхнало сили за тази рязка промяна. Дори съм уверен, в подобна ситуация шансовете за успех на операцията се увеличават многократно.

— Още ли настоявате за тази операция? — попита тихо отец д’Егрини, за да не смущава Родин, който продължаваше да пише.

— Тази сутрин все още не бях напълно убеден, но след настъпилата промяна тя просто е наложителна. След моментния прилив на сили може да се очаква срив, затова трябва да побързаме…

— Което навярно ще рече — прекъсна го кардиналът, — че може да мине и без операция?

— Това моментно състояние на волята и духът нямат трайни благоприятни последици и дори могат да имат фатални последици, Ваше Високо Преосвещенство.

— А съобщихте ли му за операцията и колко тя е сериозна?

— Почти, Ваше Високо Преосвещенство.

— Тогава е време да бъде уведомен.

— Точно това смятам да сторя, Ваше Високо Преосвещенство — изрече бързо д-р Баление.

След това той се приближи до пишещия, който улисан не бе чул досегашния разговор и започна да му говори със сериозен, твърд глас:

— Искате ли, Ваше Преподобие, да бъдете на крака само за осем дена?

Родин направи знак, с който сякаш искаше да каже: „Та не съм ли вече на крака?“

— Не се залъгвайте — отговори лекарят, — това моментно състояние е превъзходно, но ще трае много малко и ако не се възползваме от него за извършване на операцията, за която ви споменах, открито мога да заявя, че последиците… Не мога да отговарям за тях.

Д-р Баление за момент помисли, че болният се колебае, затова продължи решително:

— С една дума, кажете, Преподобни отче, искате ли да живеете или не?

Родин веднага написа нещо след тези думи на доктора и му подаде листчето, където се четеше следното: „За да живея, съм съгласен да ми отрежете ръцете и краката. Готов съм на всичко.“ Помъчи се да стане след това, но докторът го спря.

— Длъжен съм, Преподобни отче, да ви съобщя, че операцията е доста опасна и болките, които ще изпитате, ще бъдат страшни.

Родин повдигна равнодушно рамене и написа следното: „Оставете ми главата, а всичко останало… вземете!“

Докторът прочете високо това послание, от което кардиналът и отец д’Егрини останаха още по-смаяни.

— Ще трябва вече да си легнете, Преподобни отче — каза д-р Баление.

Родин написа: „Пригответе се за операцията. Аз имам да напиша някои заповеди. Щом станете готов, ми се обадете.“

След това Родин подаде един плик на отец д’Егрини, а на отделно листче бе написал указанието, което гласеше: „Изпратете веднага това писмо на агента, който изпраща анонимните писма на маршал Симон.“

Отец д’Егрини чинно се приведе:

— Тозчас, Преподобни отче. Ще поверя работата на едно отговорно лице.

— Преподобни отче, — обърна се д-р Баление към Родин, — нали бездруго искате да пишете, това можете да сторите и след като си легнете. През това време аз ще се приготвя…

Родин кимна в знак на съгласие и стана. Веднага пролича, че само волята не е достатъчна, за да го поддържа и той се олюля, като неволно приседна на стола. Погледът му с безпокойство потърси очите на д-р Баление.

— Не се безпокойте… Облегнете се на мен и на отец д’Егрини.

По този начин Родин успя да стигне до леглото и легна. Веднага му бяха подадени мастилницата и перото като за опора послужи един блок. Без да чака повече, Родин веднага започна да пише отново. Бе видно, че силите бързо го напускат.

През това време лекарят се обърна към отец д’Егрини:

— Смятате ли, Преподобни отче, че ще имате достатъчно сили да ми окажете съдействие при извършване на операцията? Можете ли да поемете такава отговорност?

Д’Егрини побърза да го прекъсне:

— Не, не… дори и като войник не можах да свикна да гледам кръв…

— В нашия случай кръв няма да има, но…, — д-р Баление се замисли за момент, след което продължи, — ще бъде още по-неприятно. Затова ще е по-добре, ако извикате трима от нашите преподобни отци, които да ми помагат. Бъдете така добър, излизайки, да помолите господин Русьоле да донесе инструментите.

Отец д’Егрини бързо напусна стаята.

Тогава кардиналът се приближи до д-р Баление и разтревожен го попита:

— Болният не се ли намира в голяма опасност?

— Ако издържи операцията, Ваше Високо Преосвещенство, гарантирам, че ще се оправи.

— Точно това е въпросът: ще издържи ли?

— Не знам, какво бих отговорил на него, Ваше Високо Преосвещенство, но на вас заявявам, че надежда има…

— Ако все пак, ако не издържи, ще има ли време да му се отдадат полагаемите се почести публично?

— По мои изчисления, ако се стигне до трагичен изход, той ще живее около четвърт час, Ваше Високо Преосвещенство.

— Това време е недостатъчно, но… какво да се прави…

След този кратък разговор кардиналът се оттегли до един от прозорците и започна тихичко да барабани с пръсти по стъклото, мислейки си за блясъка на гробницата, която толкова много желаеше да осигури на Родин…

В този момент влезе господин Русьоле, носейки голяма квадратна кутия. Приближи се до една ракла и на мраморния плот нареди инструментите, нужни за операцията.

— Колко приготвихте? — попита лекарят.

— Шест, господине.

— Четири ще са достатъчни, но нека има резерв. Памукът ми се струва малко сплъстен…

— Вижте го сам.

— Добре, добре…

— Как се чувства Негово Преподобие? — осведоми се ученикът.

— Гърдите му са много зле, дишането му е утежнено, гласът съвсем се изгуби, но според мен все още има надежда…

— Най-много се страхувам, господине, че Негово Преподобие няма да издържи ужасните болки…

— Ще видим, ще видим… В крайна сметка ние сме длъжни да направим всичко възможно. По-добре запалете свещта, че всеки момент ще пристигнат помощниците ни.

И наистина, след няколко минути влязоха, водени от отец д’Егрини, трима свещеници, които същата сутрин се разхождаха из двора на къщата на улица „Вожирар“. Двамата бяха възрастни, но с червендалести бузи, а третият, макар и млад имаше измъчен вид. Бяха облечени в черни дрехи с бели нагръдници, а на главите си носеха четвъртити шапчици. Видът им излъчваше готовност да помогнат на д-р Баление в рискованата операция.

XVIII глава
Мъчението

— Много ви благодаря, преподобни отци — посрещна ги учтиво д-р Баление, — за готовността да ми помогнете. Вашата задача не е много трудна и аз се надявам, че с Божията помощ тази операция ще изправи на крака отец Родин.

Тримата новодошли, като по даден знак, нажалени вдигнаха погледи към небето, след което се поклониха.

През цялото това време Родин не се интересуваше какво става в стаята и продължаваше да пише хладнокръвно. От време на време дишането му се затрудняваше и при един такъв пристъп, по-силен от предишните, д-р Баление разтревожено се обърна към своя ученик:

— Пригответе се, часът удари.

Йезуитът чу тези думи, но остана спокоен в леглото си. Лицето му не трепна, само малките му змийски очички светнаха трескаво и той изгледа присъстващите един по един. След това остави писалката, запечата последното писмо, след което отправи жест към д-р Баление, с който сякаш казваше, че е готов за операцията.

— Най-напред, преподобни отче, ще трябва да съблечем жилетката и ризата ви.

Родин за миг се поколеба, може би от неосъзнато чувство за срам, но след това сам започна да се съблича, подпомаган от д-р Баление.

Родин се изтегна назад, като откри жълто-белезникавите си гърди. Малката копринена мазна шапчица на главата му придаваше в известна степен комичен вид. Той бе толкова отслабнал, че ребрата му стърчаха, изпънали сухата кожа, като очертаваха всички детайли на скелета, напомнящи черни бразди. Ръцете му приличаха на кости, обвити с въжета.

— Господин Русьоле, подайте ми инструментите — каза д-р Баление.

След това той се обърна към тримата свещеници:

— Моля ви да се приближите. След малко ще се уверите, че работата, която трябва да свършите не е толкова тежка…

Докторът започна да разпределя задълженията им. Оказа се, че наистина работата изглежда доста лесна. Той подаде на всеки от четиримата си помощници по един малък стоманен триножник, неголям по размери. В средната си част уредът се уширяваше. Точно в това място бе силно натъпкан с памук. Всеки трябваше да държи този инструмент с лявата си ръка за специално направена дървена дръжка. Дясната ръка трябваше да може да борави с дълга 40–50 см тръбичка, завършваща с форма, която да можеше да приляга на устните. Другият край пък бе измайсторен така, че да можеше да служи за захлупване на триножника.

Тези инструменти изглеждаха безобидни. Отец д’Егрини и кардиналът, които наблюдаваха внимателно всичко, не можеха да разберат, откъде все пак идва опасността за големите болки. Съвсем скоро, обаче, те откриха истинското предназначение на „невинните“ уреди.

След като завърши с указанията, д-р Баление накара четиримата си помощници да доближат болния — по двама от всяка страна на леглото, което бе изтеглено в средата на стаята.

— Сега, господа — изрече д-р Баление, — запалете памука. Точно така… Поставете горящата част върху кожата на Негово Преподобие посредством триножника, в който се намира фитилът. Покрийте след това триножника с края на тръбата, а с уста духайте от другата страна, за да се разпалва огъня… Както виждате, проста работа.

Действително, изобретението изглеждаше доста опростено.

Така запаленият памук и фитили внимателно бяха поставени от двете страни на гръдния кош на Родин. Цялата операция по предварителни изчисления трае седем-осем минути. Хората, познаващи тази странна процедура, твърдят, че болките от разрез на кожата са нищо в сравнение с усещането от допира на огъня.

До този момент Родин бе следил с безразличие приготовленията. Щом обаче четирите триножника легнаха върху тялото му, в един миг само той се изпъна като змия, но не можа да изкрещи, защото бе напълно онемял. От рязкото движение уредите се разместиха и всичко трябваше да започне отначало.

Д-р Баление се приведе над болния:

— Бъдете силен, драги ми отче. Поднесете Богу тези страдания, той ще ги приеме. Аз ви предупредих, че операцията ще е много болезнена, но от друга страна тя е и вашият шанс за спасение. Вие, който до този момент показахте такава смелост, не допускайте сега малодушието да ви надвие.

Родин отвори очи, които бе стиснал след страшната болка. В тях можеше да се открие срам за показаната слабост. В същото време от двете страни на гърдите му можеха да се видят четири широки яркочервени рани.

Като се отпусна отново в леглото, Родин даде знак да му донесат писалката и лист. На него той изписа това, което бе забравил да включи в последното си писмо: „Да не се губи време. Уведомете барон Трипо за постановлението срещу неговия човек Леонард, за да вземе необходимите мерки.“

Като свърши, Родин подаде написаното на д-р Баление, за да го предаде на отец д’Егрини. Всички присъстващи не можаха да скрият учудването и възхищението си от подобно запазване присъствие на духа след изтърпените невероятни болки…

Родин нетърпеливо наблюдаваше отец д’Егрини, сякаш го подканяше час по-скоро да изпълни нареждането. Д-р Баление схвана това негово желание, защото прошепна нещо на д’Егрини и последният бързо напусна стаята.

— А сега, преподобни отче — обърна се лекарят към Родин, — нашата операция трябва да продължи. Моля ви, обаче, много настоятелно, не шавайте…

Болният не отговори нищо, само вдигна двете си ръце и ги постави на лицето си. Цялата тази гледка бе невероятна, смайваща: трима свещеници облечени в черно, надвесени над тяло, което повече приличаше на мъртвец, отколкото на жив човек, с устни прилепени към някакви странни тръби… Някой би могъл да допусне, че те едва ли не изсмукват кръвта на болния…

Утихналата стая се изпълни с неприятния мирис на изгорена плът. Всеки един от помощниците на доктора в този момент чу тихо пращене под триножника… Този зловещ звук идваше от самата кожа, която се пукаше под огъня. По лицето на Родин обилно се стичаше пот. Жилите на ръцете му пулсираха неравномерно, едва укротявайки огромните болки и заприличваха на въжета, които всеки момент могат да се скъсат…

По време на това невероятно мъчение, което сега Родин изтърпяваше с мъжествената покорност, присъща единствено на дивака, за когото е чест да презира болката, той черпеше сили и смелост от надеждата, от вярата, че ще живее…

Каква бе границата на неговата твърдост и на неустрашимия му характер, на енергичния му ум, щом в промеждутъците на адските мъки успяваше да се отпусне за миг и отново и отново да мисли за плановете по действията срещу рода Ренепон! Навярно дори пресмяташе шансовете за сполука на тези планове, като усещаше, че няма никакво време за губене.

Д-р Баление го наблюдаваше внимателно, като следваше всеки признак на подобрение, каквито постепенно се забелязваха: Родин бе започнал да диша по-свободно.

Изведнъж Родин направи жест с ръка към д-р Баление, с който искаше за момент да се прекъсне операцията.

— Длъжен съм да ви предупредя, Преподобни отче — бързо отговори лекарят, — че по-голямата част на операцията вече е отминала и ако се прекъсне, повторението ще ви се стори нетърпимо…

Родин направи раздразнителен знак, че това малко го интересува и че иска да пише.

Д-р Баление повдигна безпомощно рамене.

— Господа, спрете за малко, но бъдете готови да продължите.

Без да го чака повече, Родин започна да пише, макар че болката не бе освободила тялото му.

На първото листче той изписа няколко знака, които той си бе измислил за собствено улеснение, да се подсеща за някои тайни неща. Преди броени минути в съзнанието му се бе появила една мисъл, която сега искаше да запише, за да не я забрави. На второто листче написа бързо няколко изречения и го подаде на отец д’Егрини, който веднага разчете следното: „Веднага да се изпрати Ф. Б. при Фарингея, от когото да вземе доклад за онова, което се е случило с княз Джалма през последните дни. Б. да донесе доклада направо тук!“

Отец д’Егрини напусна бързо стаята, за да изпълни новата заповед.

В същото време кардиналът, превъзмогвайки миризмата на изгоряла плът, се приближи до леглото на болния. Той изпитваше истинско удоволствие да гледа как се „пече“ йезуитът, към когото изпитваше голяма вражда, като италиански свещеник.

— Моля ви, Преподобни отче — обърна се д-р Баление към Родин, — продължавайте да демонстрирате тази ваша издръжливост, защото гърдите ви вече се оправят. Остава да изтърпите най-тежката минута, но тя ще ви донесе излекуването.

Болният зае предишното положение. В този момент се върна отец д’Егрини и Родин с поглед го попита дали е свършил работа. Отчето отвърна утвърдително.

По знак, даден от доктора, четиримата му помощници започнаха отново да духат в тръбичките. Това причини на Родин такива ужасни болки, че той не можа да сдържи един силен конвулс на тялото, от който гърдите му се приповдигнаха, от гърлото му се изтръгна страшен вик. Вик свободен и звучен…

Д-р Баление не можа да овладее възторга си:

— Гърдите олекнаха! Белите дробове работят… гласът му се връща… Духайте, господа, духайте. А вие, Преподобни отче, — обърна се той весело към Родин, — ако можете викайте, крещете, не се стеснявайте… и аз заедно с вас ще се радвам на изцелението. Всичко мина великолепно, сега дързост… ще разглася това излекуване — чудо…

— Прощавайте, докторе — рече тихичко отец д’Егрини, — но Негово Високо Преосвещенство е свидетел, че аз пръв дадох дума да разглася това изцерение, това истинско чудо…

— Това не е толкова важно сега — сухо отвърна д-р Баление, който много обичаше своите методи на лечение.

Като чу думите на околните, че вече оздравява, Родин сякаш се промени. Лицето му доби някаква странна, дяволска хубост. В очите му заблестя гордост и тържество. Явно бе, че този човек-звяр усещаше прилива на сили и живот в себе си, усещаше адските злини, които щеше да причини в бъдеще… Навярно точно това усещане му даде неземна сила сред ужасните болки да изговори първите думи:

— Нали ви казах… аз,… ще живея!

— И бяхте прав! — извика докторът и прихвана едната ръка на болния за да премери пулса. — Да, всичко си идва на мястото. Реакцията на вашия организъм е прекъсната и болестта премахната.

Вече догаряха последните памучни фитили. Помощниците отдръпнаха триножниците и от двете страни на Родиновите гърди зейнаха грозни рани. На места кожата бе изгоряла така, че се виждаше живо месо.

Родин наведе поглед върху раните си. След като ги разгледа внимателно, на лицето му се появи странна усмивка. Без да се измества, той насочи костеливия си пръст с почернял нокът и занарежда:

— Отче д’Егрини, вижте моля, какво предзнаменование: един Ренепон, двама Ренепон, трима Ренепон… четирима Ренепон — прекъсна за миг, но побърза да прибави: — А къде е петият Ренепон? Ах да, тази рана е двойна, като близнак…[1]

Последва зловещ смях, който огласи цялата стая.

Отец д’Егрини, кардиналът и д-р Баление разбраха значението на тези тайнствени и страшни думи, които Родин допълни с глас на пророк:

— Да, както казах, този безбожнически род ще се превърне в прах, както месата по тялото ми се превърнаха в пепел! И това ще стане, защото аз поисках да живея — и живея!

[1] Жак Ренепон умря, Гавриил чрез подпис се отказа от своя дял, което означава, че от рода остават още само петима. ↑

XIX глава
Порок и добродетел

Изминаха два дни от оздравяването на Родин. Може би читателят все още не е забравил сградата на улица „Clovis“, където преподобният отец държеше под наем една малка къщичка и където се намираше още и жилището на Филемон, в което живееше Роз-Помпон.

Часът е около три следобед. Ярко слънчево петно се промъква през кръглия отвор, изрязан на вратата на приземния дюкян, където живееше баба Арсен, сякаш да покаже силата на мрака в останалата част на избите.

Слънчевото петно осветява един зловещ предмет. Сред връзки дърва, непосредствено до голям куп въглища се вижда бедно легло, а на него, покрит с вехто платно се виждат изострените, вкочанени форми на труп.

Този труп е на баба Арсен. Холерата я е покосила още преди два дни, но не е погребана, защото труповете напоследък са толкова много, че няма време да бъдат заровени навреме.

Улицата е почти пуста. Тя е овладяна от гробна тишина, нарушавана от време на време от писъка на североизточния вятър и от странен тропот — тропотът на гладните плъхове.

Неочаквано долита и един нов шум, който кара изплашените животни бързо да се скрият по дупките.

Някой се мъчеше да изкърти вратата, през която се влизаше в дюкяна откъм алеята. Вратата бе здрава, но бравата не издържа и се строши, като пропусна вътре една жена. Тя постоя мълчаливо сред влажния и застоял въздух на избата няколко минути, докато очите й свикнат с тъмнината. След това внимателно се приближи до леглото и слънчевият лъч огря лицето й. Бе Вакханалната царица.

Откакто Жак бе умрял, лицето на Цефиза се бе променило. Бледността й бе станала ужасна, черните й коси стърчаха разрошени, краката й бяха боси, а тялото й се покриваше едва-едва от някакви парцаливи дрехи. Като стигна до леглото Вакханалната царица хвърли подивял поглед върху бялото покривало, но изведнъж се дръпна назад и изпищя.

Пред очите й мъртвешкото платно се разшава и измести, но се оказа, че това е плъх, който побягна по края на леглото.

Малко успокоена, Цефиза бързо започна да събира някои вещи, сякаш се боеше да не бъде заварена в тази тъмна изба. Най-напред взе един панер и го напълни с въглища. След това затърси наоколо и като откри малък пръстен мангал едва не извика от радост.

— Още иска… още иска — промърмори тя на себе си и затърси отново.

Най-после намери една тенекиена кутия, в която имаше огниво и запалки. Тя постави всичко това в панера, който хвана с една ръка, а с другата взе мангала. Когато мина покрай тялото на злочестата търговка, Цефиза изрече с чудновата усмивка:

— Обирам ви, клета моя бабо Арсен, обирам ви… Но тази кражба, за жалост, не ще ми донесе никаква радост.

След това жената излезе от дюкяна, затвори вратата след себе си, колкото това беше възможно и тръгна през малкия двор, който разделяше избата от жилището на Родин.

С изключение на прозорците на Филемоновото жилище, на които Роз-Помпон толкова пъти бе чуруликала своя Беранже, другите прозорци на сградата бяха отворени. На първия и на втория етаж имаше мъртви, които, както и много други очакваха кола, с която да бъдат извозени към гробищата.

Вакханалната царица започна да се изкачва по стълбите, които водеха в стаите, едновремешно притежание на Родин. Като стигна най-горното стъпало, тя започна да преодолява едни почти изгнили стълби, на които за парапет служеше едно старо въже и най-сетне стигна до олющената врата на една висока стая.

Тази къща бе така порутена, че на много места покривът течеше и в споменатата стая винаги бе студено и влажно. Тя се осветяваше оскъдно от малко прозорче, а цялата покъщнина се състоеше от постлан до стената изтърбушен сламеник, от който стърчаха сламки и малък фаянсов съд за вода, чийто отвор бе счупен.

Гърбавото, облечено в дрипи, беше седнало на края на сламеника, подпряло лакти на коленете си и покрило с длани измършавялото си лице. Когато Цефиза влезе, Агриколовата сестра повдигна глава и се видяха очите й, хлътнали и зачервени от плач.

— Сестрице, нося всичко, от което имаме нужда — изрече Цефиза с тих, кротък глас. — В този панер се намира спасението от нашето тегло.

Тя показваше на Гърбавото донесените предмети, като ги подреждаше внимателно на пода.

— Крадох за първи път в живота си. Откраднах, но от това не ме е срам, но ме е страх… Наистина не съм родена за кражба или за нещо още по-лошо… Непонятно нещо… — завърши тя, като се засмя странно и подигравателно.

След кратко мълчание Гърбавото се обърна към сестра си с жаловит и нежен глас:

— Цефиза… мила моя Цефиза, нима искаш да умреш?

— И още трябва да се двоумя ли? — отвърна със строг глас Цефиза. — Хайде, сестрице, да прегледаме още веднъж моята сметка: дори да можех да забравя срама и презрението, които ми показа Жак преди да умре, какво ми остава да правя? Има само два възможни пътя: първият е да стана отново честна и да работя. Но ти сама знаеш, че въпреки честното ми намерение, невинаги ще имам работа, както е от няколко дни насам. А когато все пак имам такава, ще получавам по четири-пет франка на седмица. Знам отлично, че това означава да умирам постепенно от лишенията… Затова предпочитам да умра изведнъж. Другият път, по който мога да вървя, за да живея, е да продължа нечестния занаят, който вече опитах веднъж, но не желая да повтарям. Та той надвишава силите ми… Наистина, сестро, може ли да бъде съмнителен изборът между ужасната сиромашия, безчестието и смъртта? Отговори ми.

Преди, обаче, да изчака думите на Гърбавото тя продължи:

— От друга страна, какво толкова има да обсъждаме? Никой в този свят не може да ми попречи да умра, а на нас, мила сестрице, какво друго ни остава, освен да почакаме няколко дена, за да ни умори холерата и да ни спести самоубийството. За да ти угодя, аз се съгласих: холерата дойде и покоси всички в къщата, а нас остави… Както сама виждаш, по-добре е човек сам да си върши работата — завърши тя и иронично се усмихна.

След това отново заговори:

— Освен това, драга моя сестро, и ти като мен желаеш животът ти да свърши…

— Истина е това, Цефизо — отговори с тъжен глас Гърбавото, — но бих желала това да стане когато съм сама, защото ще съм отговорна единствено за себе си. — След това прибави настръхнала: — Ако умра заедно с теб, значи да се превърна в съучастница в твоята смърт.

Цефиза я погледна, след което я прекъсна с ироничен глас, в който се усещаше дълбоката горчивина на обречен човек:

— Значи ти предпочиташ да умрем отделно една от друга? Това ми изглежда доста забавно…

— Не, не… не желая да умирам самичка… — ужасена изстена Гърбавото.

Цефиза сякаш се трогна от този вопъл, защото побърза да успокои сестра си:

— Все пак, сърце не ми дава да си помисля, че и ти като мен си готова да умреш…

— И сега мислиш само за себе си — с тъжна усмивка изрече Гърбавото, — защото какви причини мога да имам аз, за да желая повече от теб да живея? Нима след моята смърт ще остане някаква празнина?

Цефиза не й позволи да продължи.

— Ти, сестрице, поне си злочеста мъченица, а известно е, че свещи се палят именно за мъчениците. Защо тогава искаш да умреш като мен? Та аз винаги съм била ленива, безгрижна и дори толкова виновна, колкото ти си била трудолюбива, предана и страдаща. Това е цялата истина. Ти, ангелът, искаш да умреш заедно с мен, отчаяната, с тази, която е допуснала унижението да я съсипе…

Тя наведе поглед, сякаш не смееше да погледне сестра си.

— Колко странен е животът — поде Гърбавото замислено, — двете тръгнахме от една точка, но избрахме различни пътища, които в крайна сметка ни доведоха до един и същи край… Ти, която само допреди няколко дена бе тъй красива и жизнерадостна, която се радваше на живота, сега си в окаяното положение, в което се намирам аз, тъжното и грозно същество… Аз изпълних това, което бе мой дълг — Агрикол повече няма нужда от мен, защото вече е женен… Обича и е обичан, което според мен е истинското щастие. Госпожица Кардовил също няма повече нужда от мен, защото е богата, красива, млада. Дадох и от мен всичко, което можах… Хората, които бяха добри с мен вече нямат нужда от помощта ми. Те са доволни от положението, в което се намират и затова едва ли ще забележат моята липса. Искам да си почина, толкова съм уморена…

— Клета сестрице, — с трогателно умиление изрече Цефиза, — не ще забравя твоите жертви, когато уморена и изнемощяла ти продължаваше да служиш на младата госпожица и дори нещо повече — ти намери сили в себе си да я помолиш да се съжали над моята съдба. Сега ти искаш да умреш, защото силите ти останаха по Елисейските полета!

Гърбавото я прекъсна:

— И когато все пак успях да се довлека до двореца на госпожица Кардовил, която за огромно съжаление не открих там, когато и тази последна надежда за теб отмираше, ти не престана да мислиш за мен и дори тръгна да търсиш хляб…

Гърбавото не можа да довърши и захлупи лице в шепите си.

— Отидох да се продам, както това са правили много други нещастници, оказали се в трудно положение, без работа и пари… Само че не можах да свикна с този срам и той не само ме измъчва, а отнема и последната ми капка живот…

— Но това е така, мила сестрице, защото имаш истинско сърце. Всичко това нямаше да се случи, ако бях успяла да разговарям с госпожица Кардовил или поне да беше прочела писмото, което й написах… Но тя вероятно е обидена от моето напускане и смята, че съм неблагодарна, за което има право… Затова и не се реших да й пиша втори път. Колкото и да е благородна, думата й е тежка, когато вярва, че е права. Освен това вече бе много късно, защото ти вече бе решена да свършиш…

— Да, наистина решена, защото моето безчестие разяждаше сърцето ми… И Жак умря в ръцете ми, изпълнен с презрение, а аз толкова много го обичах… — Цефиза тежко въздъхна. — Така се обича само веднъж в живота!

— Нека съдбата реши, какво да стане с нас — каза Гърбавото замислено.

Краткото мълчание бе нарушено от Цефиза.

— До сега, мила сестрице, не си ми казвала, защо все пак напусна дома на госпожица Кардовил?

— Тази тайна е едничката, която ще отнеса заедно с мен в гроба — тихо промълви Гърбавото.

В този момент тя с горчивина си мислеше, че наближава часът, в който щеше завинаги да изчезне срамът, който я бе преследвал през последните няколко дни: да се изправи лице в лице с Агрикол, който бе разбрал за нещастната и жалка любов, която изпитваше към него…

Тук е мястото да споменем, че когато изчезна дневникът й, тя бе сигурна, че е попаднал в ръцете на ковача и макар, че бе сигурна в добрината и благородството на Агрикол — не можеше да се примири с мисълта, че е научил за нейната, макар и съвсем чиста, любов. И сега, когато заедно с Цефиза бяха изпаднали в безизходно положение, тя не можеше да си представи, че ще потърси помощ от Агрикол.

Ако не бе в това окаяно състояние и под влияние на думите, изричани от Цефиза, Гърбавото вероятно би погледнало другояче на това положение. Но всичко, което се стовари върху него; сиромашията и гладът, умората от тежките житейски ситуации, мисълта за близката смърт — всичко това бе повече, отколкото можеше да понесе. Дори нещо повече, Гърбавото започна да вижда избавление в лицето на смъртта.

Цефиза бе учудена от дългото мълчание на Гърбавото и затова попита:

— Сестрице, какво толкова се замисли?

Гърбавото се сви и потрепери.

— Мисля за причините, които ме принудиха така ненадейно да напусна домът на госпожица Кардовил и да се превърна в нейните очи в едно неблагодарно същество. Нищожната ми преданост към нея едва ли й е била от полза, но в този час аз се моля за нея, да бъде честита… Последните ми мисли са отправени към нея, милата и благородната… Обичах я и продължавам да я обичам с цялото си сърце.

След тези думи Гърбавото събра дланите си, като за молитва.

— Да, ти сподели своята горест и своята почит към великодушната си покровителка. В последните минути на своя живот…

— Наистина краят наближава. След миг всичко ще свърши. Но виж, колко чудно все пак, че ние говорим така спокойно за нещо, от което всички треперят и се боят…

— Ние сме спокойни, защото сме решени.

— Напълно решени ли, Цефизо? — попита Гърбавото и погледна сестра си проницателно.

— Да, аз съм напълно решена, дано и ти мислиш като мен!

— Бъди спокойна. Аз отлагах ден след ден смъртния час — отговори Гърбавото, — защото исках да ти дам време да размислиш, колкото до мене…

Гърбавото не завърши изречението, но жестът, който направи бе по-красноречив от думите.

— Тогава нека се прегърнем и дано смелостта не ни напусне — изрече на един дъх Цефиза.

Гърбавото се изправи и се хвърли в прегръдките на сестра си. Двете дълго време останаха в това положение. В стаята се възцари дълбоката тишина, прекъсвана от време на време от плача на двете девойки.

Първа наруши мълчанието Цефиза. Гласът й приличаше на ридание:

— Каква жестокост, Господи, толкова много се обичаме, а трябва да се разделим завинаги…

— Да се разделим! — извика Гърбавото и лицето му сякаш изведнъж бе озарено от небесна светлина. — Да се разделим ли, сестрице? Та аз със сърцето си усещам, че много скоро ние ще се озовем в един друг свят, много по-добър от този тук, на земята. Бог, който е толкова милостив, толкова щедър, толкова благ, не иска неговите създания да бъдат завинаги злочести. Само някои себелюбиви хора се осмеляват да разрушат неговото дело и осъждат свои събратя на сиромашия и отчаяние. Да оплачем лошите и да ги забравим. Ела, сестрице, да се отправим там, горе… Там, където царува единствено Бог! Нека побързаме…

Като изрече това, Гърбавото посочи червената светлина на залязващото слънце, чиито лъчи бяха започнали да обагрят прозорците.

Цефиза, която бе увлечена от богопреклонния изблик на сестра си, я погледна и възкликна:

— О, сестрице моя, да знаеш колко си хубава в този миг!

— Малко късно идва тази моя хубост — тъжно рече Гърбавото, като посочи мангала.

— Наистина, сестрице, изглеждаш тъй честита, че и последните съмнения, които таях към теб вече се стопиха…

— Да побързаме тогава…

Цефиза отиде в ъгъла и взе мангала.

— Знаеш ли, как става това?… — попита Гърбавото и се приближи до нея.

— Ами то е съвсем просто нещо… Казват, че трябва хубаво да се запушат всички пролуки на прозорците и вратите. Това е всичко.

— Права си, защото я погледни вратата, колко е разнебитена…

— А и покривът е целият пробит.

— Тогава какво да правим? Всъщност, аз мисля, че сламата от нашата постеля добре ще ни послужи.

Цефиза горчиво се усмихна и заговори с ирония, която често спохожда хората, изпаднали в подобно положение:

— Какъв разкош, а сестрице? Ще запушим пролуките и дупките да не влиза въздух, сякаш сме някои изнежени госпожици…

— Поне в тези мигове можем да си позволим малко да се разположим — прие шегата на сестра си Гърбавото.

Сестрите, с необичайно за възрастта им хладнокръвие започнаха да правят от сламата малки топчета, с които да запушат отворите, през които проникваше въздух. В действията им личеше спокойствие и обреченост.

XX глава
Самоубийство

Цефиза и Гърбавото мълчаливо продължиха своите приготовления за последните мигове от живота си.

Колко още злочести девойки, като двете сестри, са потърсили спасение в смъртта! Върху обществото винаги ще тегне тази страшна отговорност, че е допуснало към тази крайна стъпка да прибегнат млади хора, които не са били в състояние да живеят с мизерната заплата, без къшей хляб… Какво друго им остава освен да прибегнат до трите единствени изхода:

— Живот изпълнен с непосилна работа и убийствени лишения, който рано или късно довежда до трагичен край:

— Живот в разврат, който също убива, но бавно и мъчително;

— Самоубийство, което е най-бързото спасение…

Гърбавото и Цефиза са две представителки на работническото съсловие, на трудовия женски свят.

Едната, въпреки физическия си недъг, нито за минута не е преставала да се бори: работила е свръх сили, примирявала се с убийствената мизерия, неподдала се на лоши изкушения… Такива клети създания вървят през живота превити от грижи и умора, кротки и покорни, но запазили своя чист вътрешен мир. Злощастната им съдба обикновено ги отвежда в болница, където бавно и мъчително умират и се превръщат в учебно помагало за анатомическите кабинети… Клети жени, но свети мъченици!

Други, недотам търпеливи и издръжливи на мъките, разгарят малко въглища и уморени до краен предел от несретния си живот, останали без искрица надежда — най-сетне намират покой. Покой в самоубийството, което понякога е просто едно от заболяванията, които спохождат работническите прослойки и имат трагичен край.

Трети жени, като Цефиза например, притежаващи жив и темпераментен характер, емоционални, притиснати от недоимъка, не издържат. Те са мечтали за светски удоволствия, за малки житейски радости, които остават несбъднат сън. Действителността е много по-сурова: всекидневна борба за парче хляб, за оцеляване.

Какво става тогава с тях? Явява се някакъв любовник, който събужда с приказки детските мечти за балове, разходки в общество. Това той говори на една злочеста девойка, която е млада и просто трепти от жизненост, а е прикована към работата си по осемнадесет часа на ден. Пред погледа й оживяват бленуваните хубави и нови дрехи, вкусните и ароматни ястия. И тя скланя пред настоятелните увещания, защото са я напуснали съпротивителните й сили. Много скоро обаче девойката се оказва изоставена от богатия прелъстител. Как клетото момиче да се върне към стария жалък живот? То вече е привикнало с хубавите дрехи, със ситото всекидневие. И ето, че е готова да слезе още едно стъпало надолу, или както казва понякога Цефиза, едни в такъв случай умират от безчестие, а други живеят от него…

Умират ли, обаче, като Цефиза, те заслужават повече съчувствие, отколкото упрек. Всъщност, какво право има обществото да съди подобни хора, щом срещу техния непосилен труд не им е предоставило покрив, топла дреха, парче хляб или поне ден почивка? Именно то, себелюбиво и безмилостно, е отговорно за всички пороци, чиято първа и единствена причина е била материалната невъзможност да живеят, без да пропаднат.

Да, повтарям още веднъж, че твърде голямо число жени са принудени да избират един от тези три пътя: тежка сиромашия, разврат или самоубийство…

Само за няколко минути двете сестри успяха да направят от сламата стиски, с които да запушат процепите в бедната стая.

Гърбавото се обърна към сестра си:

— Цефизо, ти си по-висока, затова се заеми с тавана, а аз ще се погрижа за прозорците и вратата.

Момичетата чевръсто се заеха за работа и само за няколко минути се справиха с проникващия вятър. Свършили, те отново се вгледаха една в друга. Зловещият час се бе приближил още повече. Въпреки това изглеждаха малко възбудени.

— Сега — каза Гърбавото, — да побързаме с подготовката на мангала.

Тя клекна пред малкото, пълно с въглища мангалче, но Цефиза я улови за ръката и я принуди да се изправи.

— Остави на мен тази работа…

— Цефизо…

— Ти сама знаеш, колко лошо ти действа миризмата на въглищата.

От тази наивна забележка, направена от Вакханалната царица, двете сестри неволно се усмихнаха.

— Все едно — продължи Цефиза, — защо да прибавяш още една болка…

След това Цефиза посочи на сестра си поизпразнения сламеник и допълни:

— Ти полегни, сестрице, а щом се разгори мангалът, аз ще дойда при теб.

— Не се бави много…

— Само няколко минутки…

Сградата, която се издигаше над улицата, бе отделена от къщата, в чиято стая се намираха двете сестри посредством един тесен двор. Тази сграда така засенчваше къщата, че щом слънцето залезеше, в стаите се настаняваше усоен мрак. И сега, бледите прозорци пропускаха светлина толкова малко, че сините шарки на полуизтърбушения сламеник не личаха и с тях се сливаше малкото, облечено в дрипава рокля тяло на Гърбавото. Облегнала глава на тънката си ръка девойката наблюдаваше сестра си.

През това време Цефиза се бе навела над мангала с лице към черните въглища, където вече се виждаха проблясванията на малки сини пламъчета, които за момент осветяваха лицето на момичето.

След като се увери, че огънят се е разпалил, Цефиза се изправи и се приближи до сестра си.

— Това е всичко…

— Сестрице — започна Гърбавото, като приседна на колене върху сламеника, — иска ми се да сме много близко една до друга.

— Ето — каза Цефиза, — аз ще седна тук, на възглавката, а ти легни и сложи главата си в скута ми. Подай си ръката, мила… добре ли ти е така?

— Да, но не мога да те виждам.

— И по-добре. Наближава часът, когато човек страда, макар че всичко свършва бързо. Затова е по-добре, че не се виждаме.

— Сестрице, нека стисна още веднъж ръката ти, — прошепна в сумрака Гърбавото, — защото вече се чувствам малко зашеметена…

— Аз все още усещам само миризмата на запалените въглища…

След настъпилата тишина Гърбавото отново се обърна към сестра си с тих глас:

— Къде ли ще ни погребат?

— Защо те интересува това?

— Защото ми харесват гробищата Пер Лашез… Веднъж, по вечерно време ходих там с Агрикол и майка му. Навсякъде имаше кичести дървета, цветя, мраморни гробове и паметници… Знаеш ли, струва ми се, че там умрелите живеят по-добре от нас…

— Какво ти става, сестрице? — разтревожена попита Цефиза Гърбавото, чийто глас постепенно отслабваше и се губеше.

— Вече много ми натежава главата — тихо продължи Гърбавото, — слепоочията ми пулсират… А ти, какво усещаш?

— И аз вече усещам някакво замайване, но интересно защо, димът ми действа по-бавно, отколкото на тебе…

— Това е така — отвърна Гърбавото, като се насили да се усмихне, — защото нали помниш, че още от училището все изпреварвах останалите. И сега е така…

Замълчаха. Времето сякаш бе спряло своя ход в тази бедна стаичка. След малко Цефиза постави ръката си на челото на Гърбавото и заговори:

— Говори ми, сестрице, страдаш ли?

— Не — прошепна легналото момиче с отслабнал глас, — клепките ми натежават като оловни. Дори говорът ми се забавя, но все още не усещам някаква силна болка… А ти?

— Докато те слушах усетих, как запулсираха слепоочията ми.

— Както беше с мен преди малко… Сякаш това туптене е по-страшно от самата смърт…

Гърбавото замълча, но след това рязко се обърна към сестра си:

— Вярваш ли, че Агрикол ще жали за мен?

— Ти какво, все още ли се съмняваш? — отвърна Цефиза на девойката.

— Имаш право — тихо промълви Гърбавото, — не биваше да се усъмнявам, но само ако знаеше… ако…

— Какво, сестрице, ако знаех?

— Нищо, нищо…

След кратко мълчание добави:

— Все пак умирам с мисълта, че от мен никой не ще се нуждае, най-вече Агрикол. Той се ожени за младо и хубаво момиче, обичат се… Искрено вярвам, че тя ще го направи щастлив.

Гласът на Гърбавото бе толкова отслабнал, че едва се чуваше. Въпреки това тя намери сили да се раздвижи и да продължи да говори.

— Моля те, сестрице, прегърни ме силно. Усещам страх да ме обзема цялата, предметите се завъртат пред очите ми и вече са синьо-черни…

Злочестата девойка успя да се повдигне и скри лице в обятията на сестра си, която я обгърна с изнемощелите си ръце.

— Трябва да бъдем по-смели! — изрече уморено Цефиза.

Тя въздъхна и в тази въздишка се прокрадваше завист и тревога.

— Защо сестра ми си отива по-бързо? Аз все още не усещам някакви болки… Ако знаех, че така ще стане, щях да се надвеся над мангала, но… и сега не е късно да сторя това…

Тя понечи да се надигне, но Гърбавото я задържа със сетни сили.

— Моля те, не ме оставяй сега…

Димът постепенно изпълваше цялата стаичка. Вътре бе станало още по-тъмно и само червените отблясъци от горящите въглища огряваха двете прегърбени фигури на сламеника. Изведнъж Гърбавото започна да трепери и едва прошепна:

— Агрикол… госпожице Кардовил, сбогом… сбогом.

След това тя изрече още нещо, но думите вече не се чуваха. Конвулсиите и треперенето престанаха, а ръцете й, с които прегръщаше сестра си, се отпуснаха безпомощно на сламеника.

— Сестрице! — уплашено извика Цефиза и внимателно повдигна главата на Гърбавото. — Нима вече това е краят? А аз?…

Кроткото лице на Гърбавото вече не бе така бледо, полупритворените очи гаснеха бавно. Нежна усмивка огря устните й, дишането й се усещаше едва-едва.

— Ти не бива да умираш преди мен! — разплака се Цефиза и обсипа страните на Гърбавото с целувки. — Почакай ме, сестрице, почакай…

Гърбавото не отговори, само главата й полека клюмна и се опря в сламеника.

— Кълна ти се, не съм виновна, че смъртта не ни взима едновременно! — извика отчаяно Цефиза, коленичила пред постелята, където Гърбавото лежеше неподвижна.

Неочаквано по стълбите се чуха стъпки и гласове. Цефиза, която все още не бе много замаяна, изправи глава и се ослуша. Шумът приближаваше вратата и накрая се чу възклицание:

— Боже мой, каква е тази миризма на изгорели въглища?

В същия момент вратата се затресе, а друг глас извика:

— Отворете, чувате ли, отворете!

— Ще влязат и ще ме спасят, а сестра ми вече е мъртва! Не, не бива…

Това бе последното, което си помисли Цефиза. След това се изправи рязко, дотича до прозореца, отвори го с разтреперани ръце и без да се колебае се хвърли от третия етаж.

В същия момент Агрикол и Адриана Кардовил се появиха на прага на стаята.

Въпреки лютивия дим младата госпожица се втурна вътре, и като видя мангала възкликна:

— Милото момиче, та то се е самоубило!

— Да, тя скочи през прозореца! — извика Агрикол, който при влизането бе видял политането на тялото на Цефиза. — Това е ужасно!

Младият мъж се спря в средата на стаята и закри лицето си с длани, потресен от преживяното.

Но Адриана, която въпреки мрака бе успяла да види Гърбавото на сламеника, не разбра причините за възклицанието на Агрикол.

— Не… ето я.

Тя посочи на ковача крехкото телце на Гърбавото. След това коленичи и повдигна ръката на девойката, за да усети пулса й.

— Но тя е още жива! Сърцето й бие… Веднага трябва да извикаме помощ. Бързо, бързо!

— Да, нужна е помощ не само за нея, но и за другата — извика Агрикол, който вече се бе ориентирал в обстановката и бързо заслиза по стъпалата.

Госпожица Кардовил остана, коленичила до тялото на Гърбавото.

XXI глава
Признания

След като се озова в тази страшна и неочаквана обстановка, госпожица Кардовил сякаш се промени изведнъж. Бледото и отслабнало доскоро лице се зачерви, следствие голямото вълнение. Бузите й отново добиха предишния нежно-мъхест розов цвят. В желанието си час по-скоро да помогне на Гърбавото, Адриана бе захвърлила настрани шапката си и русите й, копринени коси се бяха разпилели пред лицето й.

Момичето на сламеника, под влиянието на свежия вятър, нахлуващ през отворения прозорец и подпомогнато от въздействието на лекарството, което и поднесе Адриана, постепенно идваше в съзнание. Изглежда, че по-скоро бе припаднала от тежестта на преживяното, отколкото под въздействието на задушливия въглищен дим.

Преди да продължим повествованието от тази вълнуваща сцена, трябва с няколко думи да се върнем към някои отминали събития.

След страшната случка в театъра, на улица Порт-Сен-Мартен, когато Джалма, с опасност за живота си, се бе хвърлил върху черната пантера пред очите на госпожица Кардовил, младата девойка бе налегната от нерадостни мисли. Тя забрави завистта и унижението от появата на Джалма в обществото, придружен от жена, недостойна за него и за миг, възхитена от постъпката на княза, си бе помислила: „Въпреки неприятната ситуация, Джалма навярно все пак много ме обича, щом въпреки опасността реши да грабне моето цвете.“

Здравият разум, обаче, все пак надделя у тази благородна и великодушна девойка и тя бе принудена да признае, че подобно утешение е безпочвено.

— Колко пъти — мислеше си Адриана, — по време на лов, князът по нечия прищявка се е излагал на опасности, подобни на тази, когато се хвърли да поеме нейната китка? Възможно е да го е направил, за да я даде на жената, която го придружаваше…

Именно поради това Адриана усещаше, без да смее дори на себе си да признае, унизителна завист към своята съперница.

Друг път, дори да съзнаваше своето превъзходство над Роз-Помпон, тя си задаваше въпроса за причините на нейните лоши обноски. Дали това бе вродена безочливост или обикновено непознаване на светските нрави. Може би тъкмо последното предположение я правеше така привлекателна за Джалма… За нея оставаше тайна решението на един толкова благороден и изискан млад мъж да се появява в общество с подобна жена.

Всичките тези мисли още повече разпалваха Адрианината любов към Джалма и я измъчваха постоянно.

Тя тайно се надяваше, че времето ще покаже, дали Джалма наистина е достоен за чувствата й. Съмненията й, обаче, оставаха и тя постепенно започна да избягва хората, да живее в уединение.

Скоро холерата се появи, неочаквана и страшна. Притисната от мъката си Адриана не се плашеше за себе си, но намери сили за състрадание към околните. Бе една от първите, които организираха помощи за пострадалите и дори пожела да види Флорина, без да се страхува от смъртоносната болест. Болната, уверила се отново в благородството на Адриана, пред очите на смъртта реши да изповяда участието си в предателството. По този начин госпожица Кардовил разбра за постоянното следене от страна на Флорина, както и причината за напускането на Гърбавото. Привързаността й към злощастната девойка отново оживя.

Тя заповяда на приближените си на всяка цена да открият къде се намира Гърбавото. Освен това, Адриана неочаквано бе получила доказателство за непочтените планове на Родин и за опасността надвиснала над рода Ренепон.

Първото нещо, което хрумна на Адриана след изповедта на Флорина, бе да обедини своите близки срещу общия враг. Такава борба, срещу такъв силен и коварен противник, какъвто бяха Родин, отец д’Егрини, княгиня Сен-Дизие и техните съучастници се струваше на Адриана достойна. Тя трябваше да свали маската на лицемерие, фалш и предателство, забулвали дълго време дните й.

От този момент отчаянието и обзелото я безразличие бяха изместени от желание за действие. Тя събра около себе си всички от рода Ренепон и по този начин, както гласеше и една от бележките, връчена на отец д’Егрини, за кратко време Кардовилският дворец се превърна в средище на активна дейност, където се обсъждаха начините за нападение и отбрана.

Тайната бележка, за която споменахме, даваше вярна информация, че Адриана и принц Джалма са се срещали. Отдадена на мисълта за спасение на рода Ренепон, тя все по-рядко можеше да отделя време за мислите си, свързани с нещастната й любов.

И ето, че отново дойде мигът, в който Адриана и Гърбавото, девойки от съвсем различни прослойки на обществото се оказаха една до друга, еднакво чисти и благородни.

Силите на Гърбавото се възвръщаха и тя вече вярваше, че Агрикол ще направи всичко възможно да помогне на сестра й. За тази моментна заблуда спомогнаха и успокоителните думи на госпожица Кардовил.

— На вас, пак на вас, скъпа госпожице, аз и Цефиза дължим живота си… — шепнеше развълнувано Гърбавото.

— Успокойте се, преди малко ми съобщиха, че тя е дошла в съзнание.

— Нали знае, че и аз съм жива? Иначе не би могла да понесе…

— Бъдете спокойна, мила моя — каза Адриана, като стискаше влажните ръце на Гърбавото в своите, — всичко знае тя… Не се тревожете повече… всичко ще се оправи.

— Колко сте добра, госпожице! След моето напускане дори, когато би трябвало да ми се сърдите…

— Не бързайте, когато се съвземете съвсем, ще си говорим за много неща. Как се чувствате?

— По-добре съм… Този чист въздух сякаш ми влива нови сили. Ще ви разкажа всичко за Цефиза, и вярвам, скъпа госпожице, че вие отново ще я приемете…

— Разчитайте на мен, мила — отговори Адриана, като едва прикриваше тревогата си, — аз се интересувам от всичко, което е свързано с вас. Но я ми кажете, нали преди да прибегнете до тази отчаяна постъпка, вие ми писахте?

— Да, госпожице.

— Уви — продължи Адриана, — като не сте получили моя отговор навярно сте помислили, че съм ви забравила.

— Справедливо е да се сърдите след моето бягство, госпожице.

— Не, не се сърдя, но понеже не сте получили от мен отговор, трябва да споделя, че аз в действителност не съм виждала вашето писмо…

— Но знаете, че ви писах, нали?

— Да, разбрах, че сте го предали на моя портиер, но той пък се доверил на слугинята Флорина.

— На това толкова мило към мен момиче?…

— Уви, оказа се, че през цялото време тя си е служила с недостойни лъжи, защото е била подкупена от моите врагове.

— Тя?! — почти извика Гърбавото. — Възможно ли е това?

— Сама призна — отвърна тъжно Адриана. — Била е принудена да постъпи по този нечестен начин. Изповяда ми се преди да умре.

— Умряла? Тъй млада и хубава!

— Нейната смърт много ме разстрои, въпреки, че ме е предавала. Разкаянието й бе толкова искрено… Именно тогава научих и за вашето писмо, в което ме молите да се срещнем, за да помогнем на сестра ви.

— Точно за това ви молих в писмото, но не мога да разбера, каква изгода са имали да го скрият?

— Бояха се да не се върнете отново при мен, защото знаеха колко много ме обичате. Неприятелите ми се уплашиха от вашата привързаност и вярност. Сега разбирам инстинктивното ви отвращение от онзи окаян човек, когото аз защитавах…

— Господин Родин ли? — настръхна Гърбавото…

— Да — отвърна Адриана, — но нека не говорим сега за това. По-важно е, че силите ви се връщат, гласът ви не е вече толкова слаб, дори страните ви се позачервиха. Обещайте ми, още сега, че оттук нататък ще бъдем неразделни приятелки!

— Госпожице, какво говорите! Аз ваша приятелка? — развълнувано изрече Гърбавото и наведе очи.

— Защо се учудвате? Та нали само преди няколко дена ви наричах своя сестра, своя приятелка? Нима нещо се е променило в отношенията ни? Дори нещо повече, фаталното сходство на положението, в което се намираме и двете, прави вашето приятелство за мен още по-скъпо. Вярвам искрено, че съм заслужила това?… Моля ви, не ми отказвайте.

— Вие ли… вие ли имате нужда от приятелството на едно бедно момиче?…

— Да, — отговори Адриана, като погледна Гърбавото изпитателно — и при това сте може би единствения човек, пред когото мога да споделя най-съкровените си мисли, радостите и тревогите.

Двете девойки се гледаха с открити погледи.

— Но на какво дължа това ваше голямо доверие, госпожице? — все по-учудено попита Гърбавото.

— Имате широко сърце и смел характер, — отговори Адриана и след като се подвоуми продължи, — освен това сте жена и най-добре можете да разберете страданията ми, и можете искрено да ми съчувствате.

— Да ви съчувствам ли? Бедното грозно момиче да съчувства на такава красива и богата госпожица като вас!?

— Кажете, скъпа — продължи Адриана, сякаш не беше чула възклицанието на Гърбавото — не са ли най-дълбоки болките, които причинява страхът да споделиш нещо, за което мислиш, че ще ти се подиграват и презират? Как да се надява човек на съчувствие, когато не смее да признае свои преживявания дори на самия себе си?

Гърбавото не можеше да възприеме спокойно този разговор, защото той й напомняше нейните лични преживявания. Така, според нея, можеше да говори човек, който също като нея страда от несподелена любов. Но девойката трудно можеше да допусне подобно нещо, затова мислейки си за Агрикол неволно изрече:

— О, госпожице, наистина е ужасно човек да има тайни, от които на самия, него да му е неудобно…

— Но какво щастие, когато в такъв случай намери близко сърце, от което може да получи помощ и съвет. Кажете ми, скъпа моя — продължи госпожица Кардовил, — вие не бихте ли се радвали, ако имахте с кой да споделяте съкровените си мисли?

Гърбавото погледна Адриана с известно чувство на недоверие. Дори и мина мисълта, че тя знае за нейната тайна. Ами, ако личният й дневник е попаднал в ръцете й… Тогава знае и за любовта й към Агрикол или най-малкото подозира за нея. Може би я предразполага към изповед…

Тези мисли, обаче, не предизвикваха горчивина или обида у Гърбавото, макар до скоро тя да бе толкова чувствителна и подозрителна, дори само при мисълта за своята нещастна любов. Все пак в този момент тя страдаше от това, че госпожица Кардовил може да е научила нещо за личната й тайна.

XXII глава
Продължение на признанията

Тежестта от усещането, че Адриана знае за любовта й, скоро бе изместена от чувство на признателност и някаква неясна тръпка на близост. Гърбавото вече вярваше, че ако сподели открито своите тревоги и преживявания с госпожица Кардовил, това ще бъде най-силното доказателство за верността й. Възпираше я, обаче, усещането, че една богата и красива девойка едва ли би могла да разбере огромната тъга на бедно и недъгаво момиче. За нея подобна любов би могла да се стори смешна и жалка. Не, не, въпреки голямата си привързаност, Адриана по-скоро би я съжалявала, което щеше да я нарани още повече. Само човек, който страда по подобен начин би могъл да я разбере… В този миг Гърбавото отново съжали, че са я спасили…

Адриана, която наблюдаваше Гърбавото внимателно, веднага забеляза промяната на лицето й. Това я уплаши, като си помисли, че само преди минути девойката бе в такава опасност…

— Не мислите ли, скъпа приятелко, че тежестта от голямата скръб олеква, когато бъде споделена с близък човек?

— Така е, госпожице, — отвърна нажалено девойката — но сърцето, което страда и се мъчи, единствено може да си бъде съдник. На други хора по приляга да почитат това страдание, ако отнякъде са разбрали… тайната.

— Права сте — отвърна Адриана, — затова смятам, че сегашната ситуация ми дава право да ви открия една болезнена за мен тайна, след което, искрено вярвам, ще разберете колко е необходимо да живеете. Аз имам нужда от вашето съчувствие, от вашата подкрепа…

Като чу тези думи, Гърбавото понечи да се изправи, но само успя да се облегне на стената и учудено загледа госпожица Кардовил. Не можеше да повярва, че наместо да иска нейната изповед, Адриана бе готова да разкрие някаква своя дълбока тайна.

— Да, терзаят ме мисли и чувства, от които се срамувам — тихо заговори Адриана. — Не съм в състояние повече да крия… Аз обичам! И точно от тази любов ме е срам…

— Също, както и аз… — възкликна неволно Гърбавото.

— Обичам — продължи унесено Адриана, — но мен не ме обичат! Разкъсва ме тази нещастна любов…

— И мене… — промълви Гърбавото тихо — ме измъчват същите чувства, които измъчват тази красива, благородна, богата девойка… Не я обичат, възможно ли е това…

— Да, да, също като вас — изплака Адриана, — сега вече вярвате ли ми, че именно на вас можех да разкрия болката си?

Гърбавото се замисли за момент.

— Това ще рече, че… сте знаели за мен…

— Знаех, скъпа, но никога нямаше да посмея да открия тази тайна, ако самата не бях изпаднала в същото положение. Дори смятам, че вашата тайна е жестока, а моята — унизителна… Сега убедихте ли се, скъпа моя, че нещастието сближава, без да се съобразява с положението ни в обществото. И не са редки случаите, когато честни хора имат толкова завистници и са принудени от тях понякога да молят за снизхождение, за съжаление… Добре, че имам вас!

След тези думи госпожица Кардовил изтри бликналите сълзи от очите си и продължи:

— Нужна ни е смелост и воля, мила приятелко. Двете трябва да си помагаме, защото тайната ни свързва завинаги.

— Скъпа госпожице — промълви Гърбавото, — струва ми се, че след като знаете за тайните ми чувства, няма да мога да ви погледна открито.

— Защо? Защото така силно обичате Агрикол? — прекъсна я Адриана. — В такъв случай аз би трябвало да умра от срам, защото не съумях, като вас, да скрия и изстрадам любовта си! Този, когото обичам, разбра за чувствата ми и ги презря! Нещо повече, той предпочете жена, чийто избор бе нова, непоносима обида за мен, освен ако не ме лъже външният й вид… При това положение, вие ли сте; тази, която не може да гледа открито?

— Пренебрегнали са ви заради жена, която не може да се сравнява с вас!? Това не мога да повярвам! — извика Гърбавото.

— Аз също понякога трудно приемам това положение, но не от чувство за превъзходство или себелюбие, а защото вярвам на сърцето си. В такива моменти си мисля, че онази, другата жена, навярно по-добре от другите знае, как да завладее мъжките чувства.

— Но това е ужасно, ако е истина…

— Да, приятелко моя, истина е. Но сега, благодарение на вас, навярно ще мога да преодолея тази своя слабост. Ще се уча от вашето благородство, смелост и мъжество!

— Не говорете за сила, госпожице, когато много добре познавам слабостта си и се срамувам…

— Срамувате се?! Боже мой, нима не разбирате, че няма нищо по-възвишено, по-трогателно и чисто от вашата любов! Затова ли се срамувате, че успяхте да покажете, какво е истинска обич? Или защото не се оплакахте нито веднъж в най-тежките мигове на страдания, причинени ви от хора, които дори не съзнаваха злото, което вършат? Те дори не помислиха, че ще ви обидят, когато вместо да се обръщат към вас с истинското ви име Магдалина, ви измислиха грозно и тежко прозвище. Вие изтърпяхте всичко това…

— Но все пак, госпожице, кой е могъл да ви каже…

— Питате за написаното в личния ви дневник, нали? Е добре, ще ви разкажа всичко, както беше… Преди да умре, Флорина изповяда греховете си към мен. Именно тя е човекът, който се е осмелил да краде написаното от вас и да го предава на хората, които я били подкупили. И въпреки всичко, у нея навярно са се съхранили някои чисти качества, защото дневникът ви й направил много силно впечатление и когато умираше тя наизуст ми цитира отделни откъси… Страдаше много, защото вярваше, че именно любовта ви към Агрикол е причината да напуснете неочаквано къщата.

— Така е госпожице… Това е цялата истина.

— Да — продължи тъжно Адриана — онези, които подтикваха тази нещастница към престъпление, добре си бяха направили сметката. Това са опитни хора и точно са премерили удара си. Предизвикаха отчаянието ви и бавно, но сигурно ви убиваха… Не можеха да простят и вашата преданост към мен, както и инстинкта, чрез който ги разпознавахте… Да, неумолими са тези хора, облечени в черно и страшна е тяхната сила! — завърши Адриана, обхваната от ужас.

— Говорите страшни неща, госпожице!

— Но понякога, както сама се уверявате, приятелко, оръжието им се обръща срещу самите тях. Именно в мига, когато бях посветена във вашата тайна вие ми станахте още по-скъпа. Бях готова с целия свят да се преборя, но да ви намеря. И успях! Заедно с Агрикол тръгнахме насам…

— С Агрикол? — извика Гърбавото, — значи и той е тук?

— Да, мила моя. Сега се успокойте. Докато аз останах да се погрижа за вас, той отиде да помогне на сестра ви и навярно скоро ще се появи.

— Но в такъв случай той може би знае…

— За вашата любов ли? Не, не знае, но по-важното сега е, че само след няколко минути ще бъдете заедно.

— Моля ви, госпожице, той никога не бива да научава за моите чувства…

— Добре, добре… Не се поддавайте на тъжни мисли и се радвайте, че този благороден човек ни се притече на помощ в такъв съдбоносен момент. Казвам ви това, защото съм уверена, че трябва да живеете. Хората, които обичате и които ви обичат, имат нужда от вас! Помислете само, каква мъка щяхте да завещаете на нас, вашите приятели!

— Наистина, госпожице — отговори Гърбавото, — сякаш нещо замъгли съзнанието ми… А и тази беднотия… През последните дни нямахме никаква работа и средства, затова живеехме от милостинята на една жена, която за съжаление бе покосена от холерата. Не бих се учудила, ако след няколко дена бяхме умрели от глад…

— Но как е възможно това? Та вие знаете, къде е къщата ми!

— Писах ви, но след като не получих отговор сметнах, че моето напускане дълбоко ви е обидило…

— Разбирам ви, скъпа моя. В тези тежки дни и часове вие сте имали право да се усъмните в мен. Нямам право да ви съдя, защото самата аз също мислех да посегна на живота си…

— Вие! — извика Гърбавото.

— Да, да… Помислих си го, когато Флорина разкри всички коварства спрямо нас. След това, обаче, точно нейните разкрития промениха коренно плановете ми. Мрачното ми ежедневие внезапно бе озарено от лъчите на надеждата. Разбрах, че мой дълг е да ви открия, да споделя всичките си терзания и да ви подам ръка. Всъщност, вашите нещастия се бяха трупали все заради мен. Освен това, разказът на Флорина ми даде ясна представа за интригите срещу моя род. Род нещастен, разпръснат от жестоки загуби. Трябваше да предупредя членовете му за съществуващата опасност и ако е възможно, да ги обединя срещу общия враг. Това, че бях станала жертва на тъмни машинации ме задължаваше да не допусна осъществяването на други, от страна на хората в черни дрехи. Това ми вдъхна сили и успях да се избавя от отчаянието. Много ми помогна в това трудно начинание отец Гавриил, братът на Агрикол, който е превъзходен образец на истински християнин. Трябва да ви призная, мила моя, че началото на тази борба, както и стремежа ми да ви открия час по-скоро, осмислиха дните ми. През цялото време се надявах, че благодарение на многото грижи, както и на вашата помощ, ще успея да се излекувам от нещастната си любов.

Към края на тези Адрианини думи откъм стълбището се чуха забързани стъпки, съпроводени от ясен силен глас.

— Клетото Гърбаво! Колко се радвам, че идвам тъкмо навреме, за да мога да помогна на това момиче!

В стаята влезе Роз-Помпон, следвана от Агрикол. Той се опита с жест да подскаже на Адриана, че не бива да отваря дума за трагичния край на Вакханалната царица. Госпожица Кардовил, обаче, не забеляза тези знаци, защото бе изумена от появата на същото онова момиче, което бе видяла с Джалма в Порт-Сен Мартен. Същото момиче, което бе причина за нейните терзания.

В същото време не по-малко бе учудването и на самата Роз-Помпон. Тя не само бе разпознала благородната госпожица със златните коси, която бе седяла срещу нея в театъра, когато бе убита черната пантера. Но тя имаше сериозни основания да се зарадва на тази неочаквана среща и това веднага пролича в погледа, който отправи предизвикателно към Адриана.

Първото чувство, което изпита госпожица Кардовил бе веднага да напусне стаята, но чувството й към Гърбавото я възпря. Освен това не знаеше, как Агрикол ще изтълкува подобно поведение. Надделя и любопитството й: ето случай да оцени в пряк контакт съперницата си. Същата тази съперница, заради която преживя толкова тежки дни и нощи, без да може да си обясни любовта на Джалма към нея.

XXIII глава
Съперничките

Роз-Помпон, чието присъствие така силно развълнува госпожица Кардовил бе облечена без вкус, но впечатляващо. Шапчицата й от ален сатен бе толкова издърпана напред, че почти опираше в нослето й. Останала непокрита, косата й немирно се спускаше върху раменете. Бе облечена в странен модел рокля от плат на шотландски карета. Забележителното в модела бе дълбоко изрязаното деколте, съчетано с прозрачен нагръдник, не много ревнив към прелестните заоблености, които открито се показваха. Задъхана от бързото изкачване по стълбите, Роз-Помпон държеше в двете си ръце големия син шал, който преди това бе покривал раменете й, но който сега се бе смъкнал почти до кръста, където бе спрян от естествена преграда.

Спираме се на това описание, заради госпожица Кардовил, която при вида на това красиво момиче, облечено без никакъв вкус, но достатъчно съблазнително, усети още по-силно негодувание, болка и срам. Нека читателят сам си представи нейното изумление, когато Роз-Помпон твърде фамилиарно и заговори:

— Много ми е приятно, госпожо, че ви виждам тук. Имаме много, какво да си казваме, но по-напред искам да целуна Гърбавото, разбира се, ако вие, госпожо, ми позволите.

Госпожица Кардовил бе смаяна от това безсрамно и враждебно изричане на обръщението „госпожо“ и за момент просто не можеше да предприеме нищо. Агрикол, който пък при влизането си бе първо обърнал поглед към Гърбавото, не бе забелязал възникналото напрежение, защото се приближи до Адриана и тихо и зашепна:

— Уви, госпожице, вече бе много късно, за да се помогне на Цефиза. Тя издъхна без да дойде в съзнание…

— Нещастно момиче! — изрече нажалена Адриана, като за миг забрави присъствието на Роз-Помпон.

— Не бива да казваме на Гърбавото, защото едва ли ще понесе тази новина — въздъхна Агрикол. — Добре, че и госпожица Роз-Помпон не знае.

Това отношение на Агрикол към Роз-Помпон още повече смая Адриана. Не отърсила се още от това преживяване тя бе шокирана и от факта, че неприязненото чувство към новодошлата постепенно заглъхва, като слуша думите, с които тя се обръща към Гърбавото.

— Ех, приятелко моя добра — говореше тя тихо, а сините й очи бяха навлажнени от сълзи, — възможно ли е човек да се реши на подобна глупост!? Нали бедните си помагат едни на други? Не можахте ли да дойдете при мен? Та нали отлично знаете, че всичко което притежавам, е и ваше? Щях за сетен път да разтърся Филемоновия пазар — добави девойката с трогателно, искрено и малко грубо умиление. — Щях да продам ботушите му, леглото му, маскарадните му дрехи, та дори и парадната му шапка, но нямаше да ви оставя в това положение… Филемон нямаше да се сърди, защото е добър човек, но дори и да се скараше, аз нямаше да му обърна внимание: слава Богу, не сме венчани, я… С една дума — трябваше да се сетите за вашата малка Роз-Помпон.

— Знам, госпожице, че сте услужлива и добра…

— Навярно бихте казали — прекъсна я девойката, като избърса с ръка една сълза, търкулнала се по малкото й зачервено носле, — че не знаете, къде е новият ми адрес? Това е любопитна и смешна история. Казвам смешна, но… едва ли… Не, няма да ви говоря сега за тези неща. Важното е, че вече сте по-добре. Вярвам, че и вие, и Цефиза няма да повторите този опит. Тя е много слаба сега и няма да ни разрешат да я посетим, нали Агрикол?

— Да — отвърна ковачът с недоумение, защото Гърбавото не снемаше погледа си от него, — трябва да изчакаме известно време.

— Но аз ще мога ли още днес да се видя с нея? — попита Гърбавото.

Роз-Помпон бързо я прекъсна:

— Прав е Агрикол, не бива да бързаме, скъпа. Трябва първо да се успокоим. Аз също ще почакам тук и дори ще поговоря с госпожата. — Роз-Помпон посочи Адриана, а в очите й заиграха весели пламъчета. — Няма да бързам за никъде, защото искам да заявя на клетата Цефиза, че може да разчита на мен.

След тези думи Роз-Помпон пое въздух и доби самоуверен вид.

— Бъдете спокойни, — продължи тя след малко, — когато вятърът на щастието е благосклонен към нас, не бива да оставяме приятелите си, защото няма да е честно да задържаме това щастие само за себе си! То не може да бъде покрито с чаша или вкарано в шише, та никой да не го докосва… А аз… за своето щастие и да разкажа… Едва ли някой ще ме разбере. Добре, че съм само на седемнадесет години и навярно тепърва ми предстоят срещи с щастието… Но това е дълъг разговор. Оставете ме още веднъж, мила приятелко, да ви прегърна и да кажа на теб и Цефиза да не тъжите повече, защото сега аз съм тук, при вас.

След тези думи Роз-Помпон протегна ръце и сърдечно прегърна Гърбавото.

Трудно е с думи да се предаде състоянието, в което бе изпаднала през това време госпожица Кардовил. Тя бе изумена от свободното изразяване на девойката, както и от споменаването на Филемон, за когото, слава богу не била омъжена. Удиви я и добрината, която излъчваха нейните думи. Всичко това бе толкова неочаквано за нея, че тя трудно се съвземаше и все още не участваше в разговора.

Такава ли е девойката, заради която Джалма я пожертва?

Когато видя Роз-Помпон да влиза, Адриана я възприе много болезнено, но след чутото и видяното през последните минути, някаква неясна надежда започна да се промъква в душата й. Тя си спомни подслушания разговор в градината между Родин и Джалма, когато искаше да се увери в намеренията на йезуита. Адриана вече не се учудваше на слабостта, проявена от Джалма към това бъбриво малко момиче… Но това не можеше да е любов. В това вече бе сигурна. Тя наблюдаваше внимателно Роз-Помпон, откриваше у нея не толкова страшна съперничка, колкото едно разпуснато, словоохотливо красиво момиче.

С всяка измината минута госпожица Кардовил ставаше все по-уверена в изводите, които се налагаха от само себе си. За нейната интелигентност не бе трудно да вникне в действителното състояние на нещата. Да, това бе отправната точка на новата й надежда.

Едновременно с тези разсъждения, сякаш и сърцето й започна да се отпуска постепенно. Споменът за преживените огорчения я караше да бъде внимателна и предпазлива, въпреки приятното усещане за нови надежди. Трябваше да си припомни отново фактите, да ги анализира. Нима тук, до леглото на Гърбавото, което тя бе спасила от смърт, е съдено да научи тайната, която жизнено я интересуваше?

Адриана толкова се развълнува, че лицето й пламна, а дишането й се учести. Големите й черни очи постепенно заблестяха.

Преди минути бе готова да отхвърли достолепно разговора, предложен безцеремонно от Роз-Помпон, но ето че се беше появила възможност да узнае тайната, която й бе толкова необходима.

В същото време Роз-Помпон се изправи и се обърна към Адрияна:

— Сега ние, госпожо, имаме да оправим нещо заедно.

— На ваше разположение съм, госпожице — отвърна спокойно Адриана.

Агрикол, който неразбиращо наблюдаваше всичко, което се случваше сега пред очите му, не можеше да си даде никакво обяснение. Единственото, което му дойде на ум, бе да се приближи бързо до Роз-Помпон и да й прошепне:

— Луда ли сте? Знаете ли на кого говорите?

— Какво толкова е станало? Нима една красавица не е равна на друга? Струва ми се, че госпожата няма да ме изяде за такива думи… Просто искам да разговарям с нея и навярно тя знае за какво и защо. Ако пък не знае, аз ще й кажа. За това не е нужно кой знае колко време.

Адриана, която вече се страхуваше да не се разкрие нещо за Джалма пред Агрикол, се усмихна на последния и отговори на момичето:

— Госпожице, готова съм да ви изслушам, но не тук. Сама разбирате защо.

— Права сте, госпожо. Ако искате да отидем у нас, ето ключът ми…

„У нас“ бе произнесено високомерно.

— Нека отидем у вас, госпожице, щом така великодушно ме каните — отговори госпожица Кардовил със своя ясен и звучен глас, след което направи учтив поклон, който притесни за момент наперената Роз-Помпон.

Агрикол не се въздържа и се обади:

— Нима, госпожице, ще проявите такава добрина?

— Господин Агрикол — прекъсна го Адриана, — моля останете при моята скъпа приятелка. Обещавам ви, че скоро ще се върна.

След това се приближи до Гърбавото, което също бе много учудено.

— Извинете ме, че ви оставям за няколко минути. Отдъхнете малко, съберете сили, а аз ще се върна да ви взема, мила моя сестрице…

Накрая се обърна към Роз-Помпон, която не криеше изумлението си от това, че чува „мила моя сестрице“ от тази богата „госпожа“ и й каза:

— Да тръгваме, ако обичате.

— Извинете, госпожо, нека мина напред, за да ви показвам пътя. Тук несвикнал човек може да се пребие.

Тези думи Роз-Помпон изрече с вид, който трябваше да покаже, че тя също умее да се изразява правилно.

След това двете съпернички напуснаха стаята, в която Гърбавото и Агрикол останаха сами.

Няколко минути бяха необходими на двете девойки да стигнат до къщата на Филемон. Чудноватото жилище бе запазило живописното безредие, в което го бе заварила Роз-Помпон, когато дойде Нини-Мулен да я вземе и направи участница в една тайнствена драма.

Адриана, която нямаше никаква представа за живота на студентите и студентките, не можа да скрие любопитството си от видения артистичен безпорядък. Тук имаше облекла за балове, череп с лула между зъбите, ботуши в библиотеката, големи чаши, дамски рокли и какво ли не още. И не липсата на чистота, а преднамереното безредие я притесни.

Роз-Помпон също бе изоставила своята самоувереност, откакто застана очи в очи с госпожица Кардовил. Изтънчените обноски, очебийната красота, добронамерените думи и отношението към Гърбавото започваха да й влияят. И все пак, като обикновено момиче, тя бе се впечатлила най-много от факта, че госпожица Кардовил нарече едно бедно момиче своя сестра и приятелка.

Без да разполага с кой знае каква информация, Роз-Помпон все пак знаеше, че срещу нея стои една от най-богатите дами на висшето общество. Някак неочаквано за нея започна да я гризе опасението, че не е постъпила разумно, като се отнесе в началото така фамилиарно с нея. От друга страна, нейното свободомислие не й позволяваше да признае чуждото превъзходство, затова се помъчи да възвърне първоначалната си надменност и арогантност.

— Направете си, госпожо, труда да седнете.

Пролича явно желанието й да покаже, че добрите обноски не са и чужди.

Госпожица Кардовил посегна и взе първия попаднал й стол, но в този момент Роз-Помпон неочаквано извика:

— Не вземайте този, госпожо, защото единият му крак е счупен.

Адриана посегна към втори.

— И този не вземайте, защото му е слаба облегалката — повторно извика Роз-Помпон.

Адриана сама се увери в това, защото облегалката на стола наистина остана в ръката й. Позасмя се и предложи:

— Аз мисля, госпожице, че и прави можем да разговаряме.

— Както обичате госпожо — отвърна Роз-Помпон, като не можеше да си намери място от притеснение и яд.

Така започна разговорът между госпожица Кардовил и момичето.

XXIV глава
Разговорът

Роз-Помпон се обърна към Адриана, която вече не можеше да прикрива вълнението си:

— Готова съм, госпожо, да споделя пред вас всичко, което така силно ми тегне на сърцето. Специално не бих ви потърсила, но щом случаят ни събра, ще се възползвам от него.

— Мога ли все пак да знам предмета на този разговор? — учтиво попита Адриана.

— Да, госпожо — отвърна Роз-Помпон високомерно, но личеше, че това е повече поза, отколкото естествено поведение. — Преди всичко искам да ви заявя, че не се считам за нещастна и няма да ви се оплаквам, за това че съм изоставена. Ще се излъжете, ако това сте си помислили. Слава Богу, нямам причини да се оплаквам от Прелестния княз (така тя наричаше Джалма). Напротив, той бе изключително добър с мен и решението да се разделим бе взето от мен, защото аз исках това!

При тези думи, въпреки че полагаше усилия да изглежда спокойна, Роз-Помпон тъжно въздъхна.

— Да, госпожо — продължи тя, — оставих го, защото той е друг човек, макар че само ако бях поискала и той щеше да се ожени за мен. Бих се радвала, ако тези думи ви причиняват болка… Казвам „бих се радвала“, защото наистина искам да ви наскърбя. Исках… е по-точно… Но след като ви видях как се отнасяте с Гърбавото, почувствах нещо непонятно… Ако трябва, обаче, да съм откровена докрай, ще ви кажа, че наистина ви мразя и съм сигурна, че заслужавате тази омраза! — завърши Роз-Помпон като неволно тупна с крак по пода.

След този театрален монолог, дори на страничен човек, камо ли на Адриана ставаше ясно, че младата Роз-Помпон е изоставената. Тя се опитваше да скрие това, чрез разиграването на тази лъжа, но всъщност я измъчваше непоносима ревност срещу госпожица Кардовил, тъй като приемаше Адриана за своя съперничка.

Адриана би трябвало да е доволна от това, което чу. Познавайки обществото и средата, в която живее, тя си даваше ясна сметка, че такова едно увлечение, като това на Джалма, не можеше да продължи дълго. Момичето наистина бе красиво и младо, но навярно принцът вече знаеше, че това е било само едно залъгване на чувствата.

Госпожица Кардовил, обаче, трудно можеше да прости подобно „залъгване на чувствата“. На нея и беше трудно да разбере разделянето на тялото от душевните преживявания. Не проумяваше ситуация, в която един човек може да бъде с друг, а да мисли за трети. Любовта й, млада, страстна и взискателна, взискателна пред природата и Бога, беше толкова справедлива, че дори изглеждаше глупава и смешна за мнозина.

Въпреки това Адриана не беше от онези срамежливи същества, които предпочитат да умрат от срам, но да прикрият чувствата си към някой млад мъж. По този начин такива девойки често биват омъжвани за възрастни, болни или неуравновесени мъже. Само след няколко месеца те започваха да търсят ласките на любовници.

Адриана сляпо вярваше в чистата и страстна любов, присъщи на първото влюбване. Затова и новината, която сега научаваше от Роз-Помпон, не я радваше особено.

Момичето, като не намери думи да продължи прекъснатия си монолог, повтори още веднъж:

— Мразя ви, госпожо!

— И защо ме мразите толкова, госпожице? — спокойно я попита Адриана.

— Ох, Боже мой! — не издържа Роз-Помпон, забравила своята роля на горда и решителна девойка. — Нима не се досещате, заради кого ви мразя? Та помислете си, заради какво един човек може да се хвърли срещу пантера, само за да получи букетче цветя? И само това ли? — разпалено заговори Роз-Помпон, а по бузите и се стичаха сълзи. — Отначало се успокоявах, че той се е хвърлил, спазвайки някакъв индийски обичай, но по-късно се убедих, че причината сте вие. Само вие!

Тези думи нямаха нищо общо с досегашните уверения за силната обич на Джалма към нея, но Адриана не сметна за необходимо да я прекъсва с подобен въпрос, а само кротко й каза:

— Госпожице, вие просто се заблуждавате, че аз съм причина за вашите неприятности. Дори признавам, че би ми било мъчно, ако разбера, че някой се е отнесъл несправедливо с вас…

— Да не мислите, че е упражнено насилие срещу мен! — извика Роз-Помпон. — Не, не е тази причината. Днес се убедих окончателно, че ако не бяхте вие, то князът наистина можеше да се влюби в мен. Освен това, аз не съм толкова взискателна. Но не това е единственото. — Роз-Помпон прехапа аления нокът на пръстта си. — Когато Нини-Мулен дойде да ме вземе, той ми донесе цял куп накити, за да ме убеди да тръгна с него, като ме увещаваше, че нищо непочтено не ми предлага…

Госпожица Кардовил изглеждаше силно заинтересувана.

— Нини-Мулен ли? — попита тя. — Какъв е този човек?

— Духовен писател — отвърна троснато Роз-Помпон, — една дяволска душа, която бърка в джобовете на някакви стари попове, уж за да пише трактати върху нравствеността и вярата. Много е добра неговата нравственост!

От думите „духовен писател“ и „попове“ Адриана веднага съобрази, че тук е замесен Родин, или най-малкото отец д’Егрини. Явно обект на тяхното „внимание“ бяха тя и Джалма. В съзнанието й постепенно нещата започваха да се избистрят, затова реши да доуточни:

— Под какъв предлог този човек ви отведе, госпожице?

— Дойде да ме вземе и ми каза, че честта ми нищо не я заплашва, освен, че съм щяла да стана още по-хубава. Тогава си помислих, че Филемон е на село, а на мен ми бе омръзнало да стоя все самичка. Предложението ми се стори любопитно и затова реших да опитам. Само че тогава не подозирах какво ще загубя! — дълбоко въздъхна Роз-Помпон. — Нини-Мулен ме качи в хубавата си кола и ме отведе на площад Пале Роял. Там Нини-Мулен бе заменен от някакъв човек с жълто, потайно лице, който ме отведе у Прелестния княз. Когато го видях, направо онемях. Той беше толкова хубав, добър, вежлив. Тогава си казах, че трябва много да внимавам и да проявя мъдрост. Стоях там без да продумам, демонстрирайки чистота и почтеност…

— Да не би, госпожице, да съжалявате, че сте се показала честна?

— Не, разбира се. Съжалявам, че нямах удоволствието да откажа нещо. Но какво да откажа, когато нищо не ми поискаха? Толкова ли ме мрази, че не ми каза дори една любовна дума?!

— Но позволете да отбележа, госпожице, че въпреки хладнокръвието и студенината, които са ви били демонстрирани, вие сте останали в тази къща доста време.

— Така и не разбрах, защо ме държа при себе си Прелестният княз, защо ме води с кола по театри?… Може би и това е някоя особеност, пренесена от родината му. Да държи в къщата си младо момиче и въобще да не разговаря с него, дори никакво внимание да не му обръща…

— Тогава, защо останахте в тази къща?

— Боже мой, не се ли сещате? Стоях там, защото князът много ми харесваше и смея да кажа, че започнах да го обиквам. А той през цялото време беше тъжен и затворен. Не издържах и един ден реших да премина в настъпление. Бях сигурна, че Филемон ми изневерява някъде там, на село и това ме насърчаваше допълнително. Облякох се с най-хубавите дрехи, сложих си всички накити, които имам. След това се огледах в огледалото и това, което видях, трябва да призная, беше на ниво. Бях сигурна, че няма да устои. Отивам право в стаята му, наговорвам всички нежни думи, които знам, смея се, плача, накрая му казвам, че го обожавам… И знаете ли, какво ми отговори той, с най-кроткия глас, който съм чувала, но иначе твърд като мрамор… — продължи Роз-Помпон ядосано: — „Клето дете!“ Представяте ли си? „Клето дете“ съм била, сякаш съм отишла при него да се оплача, че ме боли зъб. Но сега вече съм сигурна в едно, ако не беше мъката му по истинската любов, щеше да бъде по-отстъпчив с мен. А той е толкова тъжен, толкова отчаян…

Роз-Помпон замълча, но след малко продължи:

— Но не, няма да ви кажа това, защото…

После въздъхна и продължи:

— Защо пък да не ви кажа? Кому е нужно моето мълчание? Отначало се държах надменно и исках да ви излъжа, че Прелестният княз е влюбен в мен и дори би се оженил за мен. А сега почти си признах, че отвори вратата и просто ме изгони. Не съм виновна, че всеки път, когато реша да излъжа, се обърквам страхотно. Сега обаче, госпожо, съм решила да ви кажа всичко, както си беше. Когато днес ви видях при Гърбавото, омраза пламна в гърдите ми. След това видях и чух отношението ви към това бедно девойче и гневът ми постепенно започна да се топи. Щом дойдохме тук, отново се помъчих да се настроя срещу вас, но това вече не е по силите ми. Колкото повече откривах разликите между нас, толкова повече се убеждавах, че князът наистина е имал право да мисли само за вас. Точно така, по вас този човек е луд. Не си правя тези изводи единствено от случая с пантерата в Порт-Сен-Мартен. Та той по цели нощи не спеше, въздишаше и дори съм чувала да плаче, там където ми казаха, че ви е видял за първи път, до зимната градина. Макар, че вече силно го обичах и бях готова да му простя много неща, накрая започнах да се ядосвам. Но това бе само в началото. След това започнах да съжалявам този млад мъж, да преживявам неговите злочести дни и нощи. Разберете, госпожо — красивите очи на Роз-Помпон бяха плувнали в сълзи, — не го карайте повече да страда. Виждате ми се толкова културна, великодушна и добра. Споделете любовта му. Той наистина я заслужава!

След тези думи Роз-Помпон спонтанно улови ръката на Адриана и я стисна развълнувано.

А в това време госпожица Кардовил трябваше да напрегне всичките си сили, за да овладее вълнението, което я връхлетя. На устните й напираха множество въпроси, но си казваше, че не бива да прибързва, че трябва да овладее изблика на чувства. И когато Роз-Помпон улови ръката й, тя не само не я издърпа, а приятелски я притисна.

Косите на Роз-Помпон, освободени от смешната шапка се бяха разпилели по раменете, прилични на пепеляворуса коприна. Лицето й се бе зачервило от вълнението и изглеждаше още по-нежно, дори детско. На този фон големите сини очи изпъкваха още повече. Благодарение на откритата рокля Адриана успя да види и оцени цялото гъвкаво тяло на момичето.

На някой може да се стори малко странно, но в тези мигове госпожица Кардовил истински се възхити на красотата на това момиче, което само допреди час бе склонна да презира. А това, че Джалма е бил така хладен към него, доказваше несъмнено искрената му любов към самата нея.

Роз-Помпон бе объркана от неочакваната проява на доброта от страна на Адриана. Насърчена от това, както и от мълчанието на богатата госпожица тя заговори:

— Нали ще се смилите, госпожо, над красивия княз?

Преди да успее да отговори на този въпрос, Адриана и нейната събеседница чуха силен, креслив глас, идващ отвън, който очевидно се опитваше да имитира кукуригане на петел.

Госпожица Кардовил се уплаши, но успя да забележи, че изразът на лицето на момичето изведнъж стана весел. Нещо повече, Роз-Помпон плесна с ръце и извика:

— Филемон си идва!

— Филемон ли? — неспокойно попита Адриана.

— Да, моят любовник. Дяволът му с дявол, какво го е прихванало сега пък да се прави на петел. Той всъщност си е точно такъв…

Последва нов крясък, който се чу до самата врата.

— Боже мой, този човек винаги ме забавлява по един и същи начин! Не се ли свършиха шегите му! — засмя се Роз-Помпон.

Тя бързо изтри сълзите от лицето си, а смехът й бликна жизнерадостен, макар че сама бе потвърдила, че тази шега се е повтаряла многократно.

— Моля ви, не му отваряйте! — прошепна уплашено Адриана.

— Но ключът е на вратата и Филемон много лесно ще разбере, че вътре има някой.

— Все едно!

— Да, но тази стая е негова, госпожо. Ние просто се намираме в дома му — отвърна Роз-Помпон.

Като потвърждение на тези думи се чу щракване на бравата. Убедил се, че не може да отвори, а и изморен навярно от доскорошното подражание на кукуригането, Филемон извика с нисък, гърлен глас:

— Ха, коте на моето сърце, да не си се затворило вътре, за да се молиш на някой светия по-бързо да ти върне Мон-Мон?

Адриана, която за миг само бе разбрала абсурдността на ситуацията, за да я прекъсне час по-скоро, бързо се приближи до врата и решително я отвори. Филемон, смаян от неочакваната реакция на непознатата жена, рязко се дръпна назад.

Госпожица Кардовил въпреки раздразнението си, не можа да се овладее и се засмя. За това спомогнаха и най-различните неща, които Филемон носеше в ръце и под мишница. Той бе висок, черноок момък, с гъста черна коса и брада. Беше облечен в яркосиня широка Робеспиерова жилетка, къс редингот от маслинено кадифе и невероятно широки панталони на едри карета. В ръцете си носеше платнена торба, от която се подаваше главата на една гъска, както и клетка, обитавана от голям бял заек.

— Какво чудесно зайче! Какви червени очички има само…

Студентът, който по всичко личеше, че идва от дълъг път, не се обиди от това, че Роз-Помпон първо се обърна към заека, а не към него. Дори се засмя доволен, че е успял да достави такова удоволствие на своята любима. Освен това Филемон светкавично бе преценил по външния вид, към коя класа принадлежи госпожица Кардовил затова си свали шапката и с театрален жест я поздрави. Адриана леко кимна и бавно, достолепно слезе полека по стълбите.

Озадачен и възхитен от красотата на Адриана, Филемон не се стърпя и любопитно се обърна към Роз-Помпон:

— Мило коте, кажи на Мон-Мон, коя е прекрасната госпожа?

— Една моя приятелка от училище… — отвърна разсеяно момичето, като продължаваше да милва заека.

След това тя посочи една кутия, която Филемон бе оставил на масата и допълни:

— Обзалагам се, че пак ми носиш някое домашно сладко?

— Този път Мон-Мон носи на любимото си коте нещо повече от някакво си сладко! — тържествено заяви студентът и целуна своята приятелка. — В тази кутия Мон-Мон е донесъл сърцето си!

— Наистина ли? — Роз-Помпон постави палеца на лявата си ръка на върха на зачервеното носле и палаво раздвижи пръстите си.

Филемон отговори на този закачлив жест със силна прегръдка, след което затвори вратата…

XXV глава
Утешения

Докато траеше отсъствието на Адриана и Роз-Помпон между Гърбавото и Агрикол сякаш се осъществи някаква спонтанна връзка. След излизането на двете девойки те продължаваха да бъдат учудени от снизходителното поведение на госпожица Кардовил.

Изведнъж Агрикол коленичи до сламеника, където лежеше Гърбавото и заговори:

— Сега сме само двамата и… най-сетне ще мога да ти кажа всичко, което тежи на сърцето ми! Ужасно е това, което направи! Знам, че си била отчаяна, но можеше, трябваше да ме повикаш…

— Агрикол, чуй ме…

— Не, не бива да се оправдаваш… Боже мили, каква полза, че сме се наричали брат и сестра и цели петнадесет години сме били толкова привързани един към друг? В мига, когато си решила да посегнеш на себе си, ти просто си заявила: „Вие не сте нищо за мен!“

— Прощавай, Агрикол, истина е, че не помислих за теб — каза Гърбавото, като наведе очи, — но представи си гладът, безработицата…

— Гладът, работата… ами аз къде бях!

— Отчаянието!

— Откъде такова отчаяние? Госпожица Кардовил толкова великодушно те прие, оцени твоите качества, смяташе те за своя приятелка и точно когато нещата се бяха подредили ти… напусна и остави всички ни в голямо недоумение. Защо постъпи така?!

— Страхувах се, че съм бреме за своята благодетелка — отвърна Гърбавото шепнешком.

— Ти товар на госпожица Кардовил? Това е смешно, защото тя е така добра, а и достатъчно богата!

— Страхувах се повече от собствените си действия — каза Гърбавото все още замаяна и объркана от последните събития.

Агрикол замълча известно време, след което почти извика. Думите му изглеждаха малко странни, но явно той отговаряше на въпрос, който го бе измъчвал вътрешно:

— Тя ще ми прости, за това че не я послушах, уверен съм в това!

След това се обърна към Гърбавото, която го наблюдаваше с учуден поглед:

— Ще бъда откровен с тебе докрай, макар да имаш право да се обидиш, че вместо за теб, аз се сетих за нещо друго…

— С мен можеш да споделиш, Агрикол…

— Чувствам се отвратително, като си помисля, колко зло съм ти сторил…

— Не мога да те разбера, мили. Ти никога не си ми причинявал зло.

— Никога, нали?! Дори и в най-дребните неща!? А нима не те обиждах всекидневно, още като деца? По сто пъти на ден!

— Ти? Това е някаква нелепост…

— А не е ли обидно, вместо с истинското ти име, да се обръщам към теб с този отвратителен прякор?

Тези думи подействаха силно на Гърбавото. Момичето се изплаши да не би Агрикол да е узнал тайната й, въпреки уверенията на госпожица Кардовил. Успокои я единствено мисълта, че младият ковач би могъл и сам да стигне до тези угризения. Затова тя се опита да се усмихне и бързо му отговори:

— Как можеш да се ядосваш за такива дребни неща? Та ти сам каза, че това е навик от детството… Твоята добра и нежна майка, която ме обичаше като собствена дъщеря, също ме наричаше по този начин…

— Майка ми, нали? А не дойде ли точно тя при тебе да ти говори за моята женитба, да ти обяснява колко красива е бъдещата ми съпруга? Дори те помоли да изучиш характера й, с надеждата, че инстинктът ти, съчетан с привързаността към мен, ще ти помогнат да откриеш, дали изборът е удачен… Това не е ли жестокост? А аз вместо да те защитя…

Гърбавото отново се уплаши. Вече нямаше съмнение, че Агрикол е научил нейната тайна. Срамът я овладя и сковаваше реакциите й.

— Наистина, Агрикол, майка ти не ме е молила за подобни неща, а и аз… останах благодарна за това доказателство на твоето доверие…

— Ти си била дори благодарна?! — Агрикол бе толкова развълнуван, че почти викаше, — това просто не трябва да е вярно! Аз бях толкова нетактичен към теб, толкова те обидих.

— Но… — гласът на девойката едва се чуваше, — защо мислиш така?

— Защо ли? Много просто: защото ти ме обичаше! — отсече Агрикол и прегърна Гърбавото.

— Боже мой — простена момичето, — та той знае всичко!

— Точно така, аз зная всичко. И трябва да ти заявя, че не бива да се срамуваш от чувства, които ти правят единствено чест! Аз се гордея! Да гордея се, че най-доброто, най-благородното сърце, което познавам, е мое! И завинаги ще бъде мое! Хей, Магдалино, забрави този ненужен срам и ме погледни открито. Ти знаеш, че лицето ми никога не те е лъгало. Аз се гордея с тази любов!

Макар и изтощена до краен предел, девойката усети вътрешна гордост от думите на Агрикол и сякаш някаква топла вълна на успокоение премина през тялото й. В това време ковачът продължи:

— Скъпа Магдалина, бъди сигурна, че ще съумея да се покажа достоен за твоята любов. Не разбирам само, защо такива свети чувства те принудиха да страниш, да се криеш… Нали любовта е взаимно чувство, взаимно доверие и преданост? Обещавам ти, че занапред всичко това ще го имаме! Ще ти докажа, че съм щастлив и горд с обичта си. Може тези думи да ти звучат сега високопарно, но ти сама знаеш, че не мога да се прикривам.

Колкото повече говореше ковачът, толкова повече Гърбавото се успокояваше. Тя, която допреди малко толкова много се страхуваше тайната й да не бъде разкрита от някой, сега бе благодарна за това, че някой я е научил. Подсъзнателно разбираше, че страховете й, че ще й се присмиват и че ще я презрат, са се оказали напразни. Тя знаеше, че Агрикол не може да се прикрива, затова бе склонна да приеме всяка дума. Дори се реши сама да заговори:

— Боже, нали във всяка чиста и неопетнена обич има нещо свято! Няма нищо лошо, че е трябвало да мине през бури! Това я прави още по-силна за сърцето изпълнено с нея. Благодаря ти, Агрикол! Твоите думи ми върнаха гордостта от любовта ми към теб! Та на какво повече съм се надявала, освен да бъда близо до теб, да те обичам истински и да ти доказвам това всяка минута! Съжалявам, че срамът, страхът и последните обстоятелства ме подтикнаха към самоубийство. Затова, мили, те моля да ми простиш тези слабости. Бъди снизходителен към мен… Аз просто се надявах, че тайната ми ще умре заедно с мен… Но сега вече не се боя от нищо! Нека забравим всичко това! Погледни ме, Агрикол, защото знаеш моята искреност към теб, очите ми погледни… Никога не съм била така щастлива!

Агрикол дори не бе допускал, че думите му могат така бързо да въздействат на Гърбавото. Лицето й, което доскоро бе белязано с отпечатъка на скръбта и отчаянието, сега грееше, а кротките й сини очи открито гледаха младия мъж.

— Щастлив съм, че те виждам такава, Магдалина!

— Да, наистина съм спокойна — отвърна Гърбавото, — защото вече знаеш тайната ми. Освен това, един ден, който започна така нещастно се промени изцяло и заприличва на чуден сън. Открих сърцето си пред теб, отново сме заедно с великодушната и прекрасна госпожица Кардовил, затова съм спокойна за участта на милата ми сестрица. Надявам се, много скоро и тя да бъде сред нас… Това е и нейна радост.

Гърбавото бе толкова щастлива, че ковачът не посмя да спомене нищо за смъртта на Цефиза. Затова се опита да отклони разговора в друга посока:

— Цефиза е много по-силна от теб, затова по-дълго е била подложила себе си на отровния пушек… Лекарите ме посъветваха да я оставим повечко време на спокойствие.

— Това сега вече не ме тревожи, защото имаме толкова неща да си казваме.

— Скъпа Магдалино…

— Мили мой приятелю — възбудено възкликна Гърбавото, — не съм в състояние да ти опиша какво усещам, когато чувам да се обръщаш към мен с истинското ми име. Толкова е приятно, толкова е чудесно… Помисли си само, скъпи, тези думи, които ти сега изрече направо ме окрилят! Бъдещето за мен отново доби реални очертания. Дори името на жена ти Анжела ми доставя радост, тя, която е толкова добра, красива… Тя и твоите деца също ще ме наричат Магдалина, нали? Аз ще ви обичам всичките, ще ви помагам с каквото мога. Затова сега не крия сълзите си, защото те са радостни сълзи… Благодаря на Бога, който ми донесе такова щастие!

От известно време цялата сцена, която се разиграваше в стаята, си имаше и свидетел, госпожица Кардовил, която бе застанала на вратата мълчаливо.

Този тъй богат на събития ден и за нея се бе превърнал в символ на щастието. Адриана вече знаеше за чувствата на Джалма. Беше станало ясно, че всички тези интриги са плод на коварния ум на Родин и тя трябваше да разбере, каква е истинската цел. Понякога щастието прави човека проницателен.

От последните думи, които чу, госпожица Кардовил бе разбрала, че не съществува повече тайна между Гърбавото и Агрикол, затова не се стърпя и извика при влизането си:

— Щастието ми е пълно, защото виждам, че и други са щастливи!

Агрикол и Гърбавото изненадани се обърнаха.

— Госпожице — каза ковачът, — простете, че не изпълних обещанието си дадено пред вас, но не можех да гледам повече, как Магдалина страда.

— Сега, когато вече не се срамувам от любовта си към Агрикол, мога да погледна открито и вас, госпожице, която преди час ми казвахте, че трябва да се гордея с любовта си.

Необикновеното и радостно преживяване бе вдъхнало нови сили на Гърбавото, защото девойката успя да се изправи и да се облегне на рамото на Агрикол.

Адриана бързо се приближи към нея и заговори развълнувано.

— Добре, добре, приятелко моя, признавам, че аз съм тази, която разкри твоята тайна на Агрикол.

— Това, Магдалина — продължи ковачът, — е още едно доказателство за благородството на госпожица Кардовил! Бях извикан от нея тази сутрин. Видях голямото й вълнение, но не можех да си го обясня. Тогава тя ми каза, че много се е колебала дали да ми разкрие тайната ти или не, но вече била взела решение да те открием и да ти помогнем. Именно от нея разбрах, колко обиди и огорчения съм ви причинил. Дори ме помоли, когато разговаряме за жена ми, да бъда внимателен, за да не те наскърбя. Така се развиха събитията през този ден, скъпа…

— Нямам думи, с които мога да ви се отблагодаря, госпожице — изрече Гърбавото.

— Не ми благодарете толкова, моя приятелко. Не съм заслужила това. По-скоро исках да ви кажа, как в някои моменти лукавството и коварството на някои хора се обръщат срещу самите тях. Враговете ми се бояха от вашата преданост и заповядаха на Флорина да открадне дневникът ви…

— За да ме принудят да напусна къщата ви, когато разбера, че най-съкровените ми мисли са изложени на подигравки. Сега вече не се съмнявам! — отвърна Гърбавото.

— Права сте, скъпа. Злобата, която бе насочена да ви погуби вече е разкрита. И не само тази… — изрече Адриана, като си спомни за разговора с Роз-Помпон.

След това госпожица Кардовил прибави радостно:

— Най-важното е, че вече сме заедно. Неочакваното щастие, ще ни вдъхне нови сили и ние ще устоим на неприятелските коварства. Нужни ни са смелост и дързост! Вече няма от какво да се страхуваме!

— Радвам се, че съм на ваша страна, госпожице! — извика Агрикол.

— В тази връзка бих ви припомнила, скъпи Агрикол, че утре сутринта имате среща с господин Харди.

— Не съм забравил, както не съм забравил и великодушните ви предложения.

— Това не бе толкова трудно за мен, защото той е от моя род. Повторете му ясно онова, което ще ви напиша тази вечер, а именно, че ще получи цялата сума, която му е необходима, за да изправи фабриката на крака. Това не го правя само за него, но и за семействата, които останаха на улицата. Помолете го преди всичко да напусне онази нещастна къща, защото не са една и две причините, заради които не бива да се доверява на тези, които сега го наобикалят.

— Бъдете спокойна, госпожице. Самият факт, че така благосклонно се отнесе към предложението да се срещнем вече е достатъчен. Имайте ми доверие, че ще успея да го склоня, защото той е вярвал толкова години на мен!

— Смелост скъпи Агрикол — изрече Адриана, като покри раменете на Гърбавото с връхната си дреха, — и ще успеем. А сега смятам, че е време да си вървим. Като стигнем вкъщи, ще ви предам писмото за господин Харди. Утре ще говорим за резултата от срещата ви с него, нали? Всъщност, нека това не бъде утре… Утре ще ми напишете за разговора между вас, а ще се видим вдругиден, някъде към обед…

Адриана изглеждаше смутена, когато произнесе тези думи…

След това тримата внимателно заслизаха по стъпалата. Когато вече се бяха настанали в колата на госпожица Кардовил, Гърбавото настоятелно поиска да види Цефиза. Напразни останаха усилията на Агрикол да я убеди да не правят това сега…

* * *

Благодарение на сведенията, които получи от Роз-Помпон, Адриана реших, че й се предоставя възможност да предаде писмо на Джалма още същата вечер.

XXVI глава
Двете коли

Всичко това се случи в деня, в който госпожица Кардовил успя да предотврати самоубийството на Гърбавото.

Нощта е тъмна и непрогледна. Забързани облаци скриваха бледата светлина на месеца. Часовниковата кула отмерваше единадесет часа, когато една кола, теглена от запъхтени коне се заизкачва по стръмната „Бяла улица“, по посока на градската митница, където живееше Джалма. Когато колата най-после спря, ядосаният от стръмнината кочияш, се обърна към пътуващия:

— Е, стигнахме ли най-после! От улица „Вожирар“ до Митницата трябва да се счита цял курс, защото тази тъмнина е ужасна! А и фенерите, както виждате, не са запалени…

— По-добре внимавай да откриеш една малка врата със стряха. След като я отминеш, ще спреш на около двадесет крачки разстояние! — отговори креслив глас със силно италианско произношение.

— Пустият му чужденец, ще ме кара да се въртя като пумпал цяла нощ! — измърмори ядосан кочияшът.

След това добави:

— Уверете се сам, че нищо не се вижда! Как смятате, че мога да открия някаква си малка врата…

— Толкова ли ти е плитък умът? Доближи конете до стената. По този начин ще ползваш светлината на твоите фенери. На вратата е поставен номер 50. Само пиян човек не би я открил!

Коларят изпсува и замахна с камшика към изморените коне.

След няколко минути колата отново спря.

— Отминах табелата с номер 50. Това тук е малка врата със стряха. Тя ли е?

— Да. Сега отмини още двадесет крачки и спри.

— Хайде пак…

— Като спрем, ще слезеш и ще похлопаш на вратата. Два пъти по три удара. Разбираш ли? Два пъти по три удара.

— Това ли са парите ви за кръчма! — разлюти се кочияшът.

— Когато ме върнеш в предградието Сен-Жермен, където живея, тогава ще получиш хубав бакшиш. Ако си разумен, разбира се.

— Сега пък в предградието Сен-Жермен! От Господа, който иска здраве, благодаря! — заяви коларят едва сдържайки яда си. — Аз изчистих конете си, за да чакам хората пред театъра, но…

Все пак обещаният бакшиш свърши своята работа и колата потегли.

— Значи да ударя по вратата два пъти по три удара, нали?

— Да, най-напред три удара, след което ще спреш и след малко още три удара.

— А след това?

— Ще кажеш на този, който ти отвори, че го чакам и ще го доведеш в колата.

— Дявол да те вземе — изръмжа коларят, като се настани удобно, на седалката.

След това шибна конете и допълни:

— Тоя пусти чужденец явно има вземане-даване с франкмасоните или пък с контрабандистите, щом ме домъкна от улица „Вожирар“ до тук.

След двадесетината крачки колата отново спря и кочияшът слезе. Той отиде внимателно до вратата и почука както му бяха поръчали… В този момент облаците освободиха луната и на нейната светлина той успя да различи фигурата на мъж, среден ръст, заметнат с някаква мантия и шарена шапка на главата. Мъжът затвори и заключи вратата, след което пристъпи към улицата.

— Чакат ви — изрече тихо коларят. — Ще ви заведа.

И той тръгна напред. Точно се канеше да отвори вратичката на колата, когато отвътре долетя остър глас:

— Не е необходимо! Ще разговарям с господина по този начин, а когато свършим, ще ви извикам…

— Това означава, че ще те вземат дяволите! — изсъска коларят, след което допълни: — Защо пък да не се поразтъпча, да ми се отпуснат краката.

След това той наистина започна да се разхожда пред малката врата, на която преди минута бе почукал. Изведнъж до слуха му достигна звук от приближаваща кола. Тя бързо се изкачваше по стръмнината и спря малко по-надолу, където имаше нещо като градинска врата.

— Тези коне ще са много добри, щом така бързо се изкачиха — измърмори на глас коларят.

Той успя да види, че от втората кола слезе човек, който бързо се приближи до малката врата, отключи я и веднага изчезна в тъмнината.

— Както виждам, работата май се заплита — изхили се злобно кочияшът. — Едни влизат, други излизат…

След това той тръгна към новопристигналата кола. Тя бе изискана, а в нея бяха впрегнати два красиви коня. Колегата му стоеше неподвижен, опрял дръжката на камшика в лявото си коляно.

— Какво лошо време, приятелю, такива чудесни коне да чакат на улицата. — Колегата му обаче не отвърна и той продължи. — Не разбира френски… Сигурно е англичанин. Това веднага се познава по конете.

След това съгледа огромен на ръст слуга, който чинно седеше до прозорчето на колата. Веднага се обърна към него:

— Какво лошо време, приятелю, да се чака на улицата…

Същото гробно мълчание.

— И двамата са англичани! — заяви философски коларят и макар, че бе много озадачен от развоя на събития, продължи да се разхожда пред малката врата.

През това време човекът с мантията и онзи с италианското произношение продължаваха своя разговор. Разговаряха на италиански.

— И така, — казваше гласът от колата, — по този въпрос се разбрахме напълно, нали?

— Да, Ваше Високо Преосвещенство — отвърна човекът с мантията, — но само в случай, че орелът стане змия.

— В противен случай, когато вземете другата половина на кръста от слонова кост, която ви дадох…

— Ще зная, Ваше Високо Преосвещенство, какво е значението.

— Продължавайте да печелите неговото доверие.

— Ще го заслужа и ще го поддържам, Ваше Високо Преосвещенство, защото почитам този човек, който превъзхожда по ум и сърцатост доста силни хора, които знам… Коленичих пред него със смирение, като пред една от трите мрачни статуи, които са между Бохвания и нейните обожатели. Защото и той, като мен изповядва вяра, която превръща живото в нищо.

— Не, не — отвърна гласът с известно недоумение, — тези сравнения са ненужни. Вие се стремете единствено към послушание, без особено много да разсъждавате…

— Нека само ми заповяда и аз ще действам. Аз съм изцяло в ръцете му, както той самият обича да казва. Той преценява моята преданост чрез услугите, които му правя при княз Джалма. Ако ми заповяда: „Убий!“, този царски син…

— За бога, не мислете такива неща! — извика гласът от колата — надявам се, че никога няма да поискат от вас такова доказателство за предаността ви.

— Каквото ми заповядат — върша го! Бохвания ме гледа.

— Не се съмнявам във вашите думи, защото знам, че вие сте истинска жива преграда между княза и множество престъпни интереси. Разговарям сега с вас, само защото ме запознаха с вашата решителност и способност да подвеждате този млад индиец, а също така и защото е известна вашата силна преданост. Вие сте фанатик към тези, на които служите. Човек трябва да бъде послушен роб на онзи, когото си избира…

— Да, Ваше Високо Преосвещенство, но докато този бог е бог.

— Много добре се разбираме. Колкото до вашето възнаграждение, вие знаете моите обещания…

— Аз вече получих своето възнаграждение.

— Как така?

— Знам какво говоря.

— Много добре. Колкото до тайната…

— Имате доказателства, Ваше Високо Преосвещенство.

— Да, така е…

— И при това, съчувствието ми към делото, за което работя, отговаря на моето благоразумие…

— Да, така е и вие сте човек с твърди убеждения.

— Залагам на това, Ваше Високо Преосвещенство.

— Вие сте много благочестив мъж и на мен ми допада вашето мнение. Много е важно, че имате собствено мнение по този въпрос. Особено днес, когато навред съществува безбожие, вашето гледище е особено важно.

— Имате моята дума, Ваше Високо Преосвещенство, именно поради тези причини. Безстрашният ловец предпочита един чакал пред десет лисици, един тигър пред десет чакала, един уелми пред десет лъва.

— Какво е това уелми?

— Каквото е духът за веществото, ножът за ножницата, благоуханието за цветето, главата за тялото.

— Разбирам, много справедливо сравнение. Вие сте човек със здрав разсъдък. Не забравяйте това, което сте ми казали и ще бъдете достоен за вашия идол.

— Ще бъде ли той в състояние да ме изслуша?

— Най-много след два-три дни. Вчера провидението го измъкна от една страшна криза. Всъщност той е надарен с изключителна воля и това ще му помогне да оздравее.

— Ще се видите ли утре с него, Ваше Високо Преосвещенство?

— Да, преди да тръгна, ще се сбогувам с него.

— Тогава ще ви помоля да му предадете нещо, което се случи едва вчера.

— Говорете, слушам ви.

— Бях отишъл в градината на мъртвите. Навсякъде имаше запалени свещи, които осветяваха тъмната нощ. Бохвания се усмихваше на прелестното небе. С радост наблюдавах, как се изпразва една кола пълна с мъртъвци. Черната яма зееше като пъклена уста, а в нея спускаха мъртвец след мъртвец, а тя все зееше ненаситна. Неочаквано съзрях, близо до мен, един старец да плаче. Бях го виждал и друг път. Той е евреин и работи като пазач на онази къща, дето се намира на улица „Свети Франц“.

Човекът с мантията млъкна настръхнал.

— Да, знам тази къща, но какво ви стана, та млъкнахте?

— В тази къща от сто и петдесет години насам се намира ликът на един човек, когото съм срещал във вътрешността на Индия, край бреговете на Ганг…

Човекът спря отново да говори.

— Вие навярно сте се припознали.

— Сигурно е така, Ваше Високо Преосвещенство…

— А този стар евреин?

— Сега ще ви обясня. Той все още плачеше, когато каза на един от гробарите: „Видяхте ли ковчега с мъртвеца?“ Гробарят охотно му отвърна: „Да видях го, на втория ред, пред другия гроб. Имаше кръстен знак от седем черни точки. Но как вие познахте тези знаци?“ Старият евреин въздъхна и кратко му обясни: „Както виждате, познах го. Къде е сега ковчегът?“ „Зад големия гроб от черен мрамор и вече е засипан с пръст. Но побързайте, сред тази суматоха едва ли някой ще му обърне внимание. Вие ми платихте добре, затова ви желая да успеете в това, с което сте се захванали.“

— И какво направи този стар евреин с ковчега, обозначен с тези странни седем точки?

— Него го придружаваха още двама души, които носеха носилка, обвита в завеси. Евреинът запали свещ и се отправи към мястото, което му посочи гробарят. В този момент някаква новодошла кола с мъртъвци се изпречи на пътя ми и го изгубих от погледа си. След това не успях да го открия…

— Чудно нещо наистина. Какво ли е бил намислил този евреин?

— Хората говорят, че използвали труповете за разни магии.

— Такива неверници на всичко са способни. Но може би това откритие, което сте направили, ще се окаже доста важно…

В този момент часовниковата кула удари дванадесет часа.

— Полунощ е вече.

— Да, Ваше Високо Преосвещенство.

— Трябва да тръгвам. Сбогом. Надявам се, че след като се разбрахме, ще удържите на думата си.

— Обещавам, Ваше Високо Преосвещенство.

— Не забравяйте също така, какво трябва да отговорите на лицето, което ще ви предаде другата половина на кръста. Повторете, ако обичате, помните ли?

— Той ще трябва да ми каже: „Много има от чашата до устните“.

— Много добре. Тайна и вярност.

— Тайна и вярност, Ваше Високо Преосвещенство — отвърна човекът с мантията.

След това двамата мъже се разделиха и колата потегли. Този, който седеше в нея бе кардинал Малипиери. Неговият събеседник пък бе Фарингея, който след този разговор се върна към малката вратичка на къщата, в която живееше Джалма. В момента, когато понечи да завърти ключа, вратичката се отвори и пред него се изправи някакъв непознат. Фарингея светкавично се спусна върху него и го улови за яката:

— Кой сте вие?!

Явно уплашен от това неочаквано нападение, непознатият се развика:

— Елате тук, бързо!

В същия момент втората кола се приближи и слугата с исполинския ръст доста сръчно успя да освободи своя господар.

— А сега, господине — обърна се непознатият към Фарингея, — мога да ви кажа спокойно кой съм. Аз съм ваш стар познат и се казвам господин Дюпон, някогашен управител на Кардовилската земя. Нали си спомняте, как ви спасих по време на катастрофата с кораба, в който вие пътувахте.

И наистина, вече под светлината на двата фенера, метисът позна добродушното лице на господин Дюпон, човекът, който сега отговаряше за къщата на госпожица Кардовил. Именно той, ако си спомня любезният читател, пръв писа на Адриана да обърне благосклонно внимание на Джалма.

— Но какво правите тук по това време, господине? Защо сте се промъкнал скришом в къщата? — запита Фарингея подозрително и доста грубо.

— Не намирам нищо странно в моите действия. Моята господарка съвсем открито ме помоли да предам едно писмо на нейния сродник, княз Джалма — отвърна достолепно господин Дюпон.

Тези думи явно ядосаха Фарингея, който изсъска:

— Но защо по това време и именно през тази малка врата?!

— Късният час ми е заповядан от госпожица Кардовил, а използвах тази врата, защото през централния вход не се знаеше, дали щях да стигна до княза.

— Лъжете се, господине — отвърна метисът.

— Може и така да е, но все пак предпочетохме входа откъм зимната градина, защото госпожица Кардовил все още има ключ за тази врата, от времето, когато нае къщата. И второ, защото знаем, че князът прекарва голяма част от нощта в малкия салон. Съдейки по начина, по който бях приет от княза, явно сме избрали правилния път…

— А кой ви е осведомил така добре за нравите на княза? — запита ядно Фарингея, който не можеше да прикрие раздразнението си.

— Както сам се убеждавате, научили сме неговите привички, но не и вашите — отвърна господин Дюпон хапливо, — защото, повярвайте ми, нито аз съм се надявал да ви видя тук, нито пък вие мене.

След тези думи господин Дюпон малко театрално поздрави метиса и се качи в колата, която бързо се отдалечи, оставяйки Фарингея объркан и зъл.

XXVII глава
Среща

На другия ден, след като получи писмото, предадено му от господин Дюпон, княз Джалма се разхождаше нетърпеливо в малкото индийско салонче в къщата на „Бяла“ улица. Именно от това помещение се отиваше в зимната градина, където, както си спомняш, читателю, той за първи път видя Адриана. Припомняйки си онзи ден, князът бе пожелал да се облече със същите дрехи, които носеше тогава: дълга дреха от бял кашмир, алена чалма и ален пояс. Над обувките му, краката бяха пристегнати от накрайници, ушити от червено кадифе и извезани със сърма.

Щастието толкова бързо и така видимо преобразяваше младите хора. Джалма, който само допреди един ден бе с жълтеникаво лице, пресечено от тъмни сенки, отчаян и отпаднал духом, сега имаше цветущ вид. Очите му проблясваха и приличаха на бисери, а устните му бяха придобили кадифен оттенък, както най-росните и великолепни цветя на неговото отечество.

От време на време той се спираше и развълнувано изваждаше внимателно сгънатото писмо и отново го препрочиташе. Дори му се струваше, че вижда пред очите си красивия образ на госпожица Кардовил.

В същото време Фарингея се бе спотаил и следеше всички негови движения с мрачен и зъл поглед. Той стоеше неподвижен в единия ъгъл на салончето и даваше вид, че е зает с нещо важно. Метисът бе обезпокоен от полученото писмо, за което не се съмняваше, че е от Адриана.

Предната вечер, след срещата си с господин Дюпон, Фарингея бе побързал да отиде при княза, за да прецени, какво впечатление му е направило полученото послание. Намери, обаче, салона затворен. Почука настоятелно, но никой не му отвори. Тогава, макар че бе станало твърде късно, той изпрати съобщение до Родин.

Сутринта бе отново безплодна за метиса. На няколкото почуквания на вратата на княза, никой не му отговори. Чак към единадесет часа прозвуча звънеца и Джалма нареди да приготвят колата за два и половина след обяд. Той предаде тази заповед на Фарингея, без дори да го погледне. Това притесни слугата, който доскоро бе свикнал на друго отношение.

— Колко бавно, колко бавно върви времето! — нетърпеливо възкликна князът.

— Но вие сам, княже, още преди ден-два казвахте, че часовете са така дълги — каза метисът.

Той използва това положение и бързо се приближи до своя господар, като се стремеше да привлече вниманието му. Дори се реши да го заговори:

— По всичко личи, че ви е споходила голяма радост, светли княже. Не бихте ли я споделили със своя верен слуга, за да се зарадва и той заедно с вас?

Джалма, обаче, не отговори, сякаш не бе чул и дума от това, което говореше Фарингея. Очите му разсеяно обхождаха стаята, а ръцете му бяха скръстени на гърдите, сякаш се молеше.

След минута-две той попита разсеяно:

— Колко е часът?

Но и тези думи сякаш бе отправил към себе си и едва ли очакваше отговор.

— Скоро ще стане два — угоднически каза Фарингея.

Тези думи подействаха странно на княза, който седна и закри лицето си с ръце, сякаш искаше да се концентрира.

Решен на всичко, само и само да привлече вниманието на господаря си, метисът се приближи до него и заговори:

— Сигурен съм, светли княже, че дължите това щастие на госпожица Кардовил.

Щом чу някой да изговаря това име, Джалма рязко се изправи и строго попита:

— Ти тук ли си, Фарингея? Какво искаш?

— Вашият верен слуга, светли княже, споделя вашата радост.

— Чия радост?

— Онази, която се съдържа в писмото на госпожица Кардовил.

Князът не отговори, но очите му така заблестяха, та метисът разбра, че е отгатнал.

— О щастие, ти си велико, колкото Бога! — изрече Джалма.

— Имахте право на това щастие, светли княже, след толкова страдания.

— Страдания? Да, да, имаше нещо подобно, когато бях на остров Ява преди години…

— От друга страна, светли княже, не ме учудва сполетялата ви радост. Нали си спомняте, какво съм ви казвал винаги? Вместо да се отчайвате, покажете, че харесвате друга жена и гордостта на тази прелестна девойка няма да издържи…

Като чу тези думи Джалма изпитателно погледна метиса, от което последният се смути и замълча.

След това князът, обаче, го помоли вежливо да продължи. Той внимателно наблюдаваше своя слуга, който за миг се поколеба, сякаш в закоравялото му сърце се бе промъкнало някакво колебание.

— Аз просто ви казвах, княже, че ако послушате моите съвети и се престорите, че обичате друга жена, ще принудите госпожица Кардовил сама да… Нали това ви предсказах?

Учудването на Фарингея непрекъснато нарастваше. Той бе свикнал князът да се държи вежливо с него, като спазва дистанцията на социалното им положение. Сега, обаче, той се обръщаше към него толкова внимателно, че събуждаше подозрение. Метисът знаеше колко зло бе сторил на княза и затова, като всички гузни хора и той веднага си помисли, че му готвят някакъв капан.

— Повярвайте ми, княже, че ако вие умеете да се възползвате от преимуществата си, то днешният ден ще бъде награда за досегашните страдания. Смея да кажа, че до вчера не страдахте сам, а страдаше и тази горда девойка.

— Наистина ли смяташ така, Фарингея?

— Уверен съм, светли княже! Представете си само, какво е чувствала, когато се появихте в театъра с друга жена? Ако ви обичаше недостатъчно, то навярно е било наранено само нейното честолюбие, но ако ви е обичала истински, то ударът е попаднал право в сърцето й. Това навярно е причината тя сама да ви потърси…

— Значи ти си уверен, че тя е страдала? Самият този факт не те ли смущава? — попита Джалма тихо, но все така внимателно.

— За мен са по-скъпи вашите чувства, княже — отвърна лицемерно Фарингея, който под влияние на Родин в известна степен се бе преобразил и научил на по-изтънчени подлости.

— Това е интересно… — продължи Джалма, като не спираше да наблюдава внимателно слугата си и неговите реакции.

— Кое е толкова интересно, княже?

— Нищо, нищо… Но я ми кажи, нали сам твърдиш, че твоите съвети досега все се сбъдвали, как виждаш бъдещето? Да, например за след един час. Нали по това време трябва да съм при госпожица Кардовил.

— Според мен, ваша светлост, бъдещето зависи именно от тази първа среща.

— Това съвпада с моето мнение.

— Повярвайте ми, княже, жените обичат силните мъже, които ги улесняват да не крият дълго чувствата си…

— Не те разбирам добре.

— Те презират свенливия и нерешителен мъж, който не смее да вземе това, което иска…

— Днес за пръв път ще се видя с госпожица Кардовил…

— Но вие, светли княже, сте я виждали в сънищата си хиляди пъти, защото тя ви обича. Силата на вашите чувства е равна на силата на нейните. Любовта има свой език и дори без да сте се виждали, вие сте разговаряли… Днес трябва да постъпите умно и тя е ваша.

— Това е интересно, много интересно… — отвърна Джалма, като не сваляше очи от лицемерното лице на Фарингея.

Метисът се заблуди в това, какво значение отдава князът на последните му думи и побърза да продължи:

— Повярвайте, ваша светлост, че колкото и странни да ви се струват тези съвети, те са наистина добри. Спомнете си близкото минало. Нима вашата нерешителност доведе в краката ви тази горда девойка? Не, но когато показахте, че я презирате — тя не издържа. Повярвайте ми, ваша светлост и се въоръжете с дързост. По този начин още днес ще се превърнете в господар на това прекрасно създание. Ще ви завижда цял Париж!

Джалма се замисли за известно време, след което се обърна към метиса с тих, кадифен глас:

— Твоите думи ми приличат на предателство. Защо така упорито ме съветваш да се възползвам от силата, хитростта и страха? И всичко това срещу една девойка? Не ти ли стига, че се продаде на моите неприятели, които не спряха да ме преследват дори на остров Ява?

Тези думи оказаха по-силно въздействие върху метиса, отколкото би му оказало нападение с остра кама. Спокойните думи на Джалма го изумиха. Той дори се дръпна неволно назад, сякаш искаше да се предпази.

— Не се страхувай от мен. Вчера можеше да те убия, повярвай ми, но днес любовта ми ме прави снизходителен. Аз просто те съжалявам. Навярно си бил много лъган, та си станал толкова зъл.

— Аз ли, светли княже?… — едва успя да отвърне метисът.

— Изглежда мнозина са те мамели и си страдал от това, та си се превърнал в оръдие на злото. Дори човешкото щастие не те радва… Като те слушах, какви съвети ми даваше преди малко, наистина те съжалих.

— Не зная, светли княже…

— По-добре ми кажи, Фарингея, какво лошо съм ти направил?

— Никакво, ваша светлост, никакво… — отвърна смутен метисът.

— Тогава защо с такава упоритост се опитваш да ме подведеш? Не ти ли стига това, че повярвах на коварството ти да се преструвам, че обичам друго момиче? Дори то не издържа и само напусна…

— Но именно тази демонстрация на любов, светли княже — опита се Фарингея да си възвърне хладнокръвието, — успя да победи студенината…

— Не изричай такива думи! — прекъсна го остро князът. — Това, което сега ме прави снизходителен към теб, е мисълта, че през цялото време госпожица Кардовил е вярвала в моите чувства. А твоите съвети бяха насочени единствено към това, да бъдем с нея разделени.

— Но ако вие наистина мислите така, княже, би трябвало да ме приемете като смъртен враг…

— Няма от какво да се страхуваш. Не смятам, че имам право да те съдя. Сам съм си виновен, че така лекомислено те послушах и дори станах съучастник в коварните ти планове. Признай, ако имаш капка съвест, не бе ли жестоко от твоя страна, да наблюдаваш отстрани, как една любов се погубва?

— Навярно ви ревнувам от другите, княже, и това ме е заблудило.

— Бих искал да ти повярвам, но и днес, когато вече нещата са изяснени — ти продължаваш да ми даваш нечестни и коварни съвети! Моето щастие просто не ти допада…

— На мен ли, княже?

— Естествено! Та нали вярваше, че следвайки твоите „премъдри“ указания аз просто ще се погубя, ще се проваля в очите на госпожица Кардовил. Откъде такава омраза у теб? Нараних ли те с нещо, несправедлив ли съм към теб?

— Напразно ме осъждате, княже, аз…

— Хайде да оставим празните приказки и фалшивите обяснения. Аз вярвам, че човешкото не те е напуснало съвсем и затова се обръщам към теб с добро. Знаеш, че в родината ни хората са опитомявали и змии и тигри… Нека добрата дума сега ти помогне да си дадеш сметка за сторените злини. Вярвам, че този ден може да се превърне в светъл и за теб. Какво ти е нужно? Злато? Ще ти дам, колкото поискаш. Приятелство? Макар, че съм царски син, аз съм готов да ти дам другарството си и да ти помогна да забравиш миналото. Повярвай на думите ми, Фарингея.

В това време часът удари два след обед. Князът си спомни, че е време да тръгва към дома на госпожица Кардовил. Трябваше да побърза, за да не закъснее. Той се обърна към слугата:

— Дай си ръката.

Метисът, чието лице бе плувнало в пот се поколеба за миг. След това, сякаш някаква нова сила се бе вселила в него, той бавно подаде ръката си.

— Вярвам, че си стиснаха ръцете двама искрени приятели! Довиждане, Фарингея…

И Джалма излезе.

Метисът, останал сам, продължаваше да стои прав. Той, мрачният последовател на Бохвания се бе трогнал от най-обикновените думи за приятелство. Трудно му бе да проумее това и неволно изрече на глас:

— Аз поех ръката му и сега той е свещен за мен!

След известно колебание, обаче, Фарингея, прозря ново обяснение за случилото се и възкликна:

— Да, но той е свещен за този, който, според указанията от тази нощ, ще го очаква пред вратата на тази къща…

След това слугата се втурна в най-близката стая, която се намираше над улицата, повдигна завесата:

— Колата му излиза… ето човекът приближава… По дяволите, нищо не виждам!

XXVIII глава
Очакването

Също, както и Джалма, Адриана реши за днешната среща да се облече в същите дрехи, както тогава в зимната градина.

Тя се вълнуваше и погледът й трескаво обхождаше семейните портрети в големия салон на двореца. Именно тук тя бе решила да приеме принц Джалма. Обстановката бе изящна: целият салон бе мебелиран в стил Людвик XIV, а таванът, дело на Лебрен, представляваше тържеството на Аполон — великолепен стенопис, допълван от стилни позлатени рамки. Всеки образуващ се ъгъл завършваше с картина и по този начин бяха представени четирите годишни времена.

Адриана, която в последно време бе изпитала коварството на своите врагове, все още не можеше да повярва, че е ударил часът на щастието. Нетърпеливо поглеждаше часовника и й се струваше, че времето е спряло…

Когато най-после удари уреченият час, тя веднага се опита да се успокои с наивното обяснение, че часовникът на „Бяла“ улица може да изостава малко от този на улица „Анжуи.“

Но когато изминаха повече от двадесет минути, сърцето й не издържа и отиде до вратата, като се напрягаше да чуе така очаквания звук.

Когато часът стана два и половина, Адриана повече не можеше да издържи на напрежението, затова прибягна до една малка хитрост.

Позвъни със звънеца и когато в очертанията на вратата застана слуга с побелели коси, облечен в черно, тя се обърна към него:

— Андре, помоли Ева да ти даде шишенцето, което е над камината, в моята стая.

Слугата почтително се поклони и точно, когато излизаше гласът на госпожица Кардовил го спря:

— Между другото, Андре, дали този часовник тук е верен?

Възрастният слуга се спря, извади джобния си часовник, погледна го и отвърна почтително:

— Да, госпожице. Аз съм сверил моя с този на Тюйлери и както показват двата, сега минава и половина…

— Много добре, благодаря — каза тихо Адриана.

В този момент Андре се поклони още веднъж и заговори:

— Забравих да ви кажа, госпожице, че преди около час идва маршал Симон. Не го пуснахме при вас, защото ни заповядахте освен княза…

— Много добре — каза Адриана.

Андре кимна и напусна салона, където отново се възцари напрегната тишина.

Безпокойството, което изпитваше госпожица Кардовил нито за миг не допусна в съзнанието й да се появи някакво съмнение. Тя бе сигурна в чувствата на Джалма и не можеше да допусне, че се е излъгала. В един момент, обаче, отчаянието й взе връх и тя, взирайки се в един от портретите на стената, изхлипа:

— О, мамичко!

Точно в този момент отвън долетя глухият тропот на кола. Звъннаха весело стъклата на прозорците. Сърцето й трепна радостно, сякаш усещаше, че това е негова карета. Последва шумно отваряне на вътрешни врати, след което се разтвориха и двете крила на салона, пропускайки княз Джалма. Заедно с него влезе и Андре, който мълчаливо остави малък поднос, на който се виждаше стъклено шишенце…

Накрая князът и госпожица Кардовил останаха сами.

XXIX глава
Адриана и Джалма

Джалма се приближи до девойката. Лицето му бе бледно, а ръцете сключени на гърдите. Те трепереха. Така изправен той застана пред нея с леко наведена глава.

Това положение в друга ситуация навярно би изглеждало смешно, но сега то повече трогваше.

Госпожица Кардовил също бе смутена, но страните й не бяха бледни, а зачервени от вълнението.

— Щастлива съм, княже, да ви приема тук.

След това с фин жест му показа един от портретите, които ги заобикаляха.

— Това е майка ми.

Навярно по този начин младото момиче искаше да внуши, че на тази тъй желана среща те няма да са сами.

Джалма разбра смисълът, затова почтително се поклони и бавно, дори малко тържествено изрече:

— Ще ви обичам и благославям, както майка си!

Едва ли госпожица Кардовил би могла да очаква по-добър отговор. Затова първоначалното й смущение започна да изчезва. Тя седна, като посочи на Джалма един стол срещу себе си.

— Благоволете… И струва ми се, че обръщенията „княз“ и „госпожица“ са твърде официални, за да разговаряме откровено. А ние сме добри приятели, нали?

— Да, скъпа моя… — Джалма се смути от това, че е лишен от използването на учтивата форма.

— Понеже откровеността е задължителна между приятели — Адриана погледна усмихната княза, — ще ви споделя, че съм малко огорчена от вас. Става дума за това, че ви очаквах малко по-рано…

— Може би ще ме укорите, че не дойдох малко по-късно.

— Какво искате да кажете?

— Искам да кажа, че точно, когато излизах от къщи, някакъв човек се приближи до каретата и ми рече: „Вие можете да спасите един човешки живот. Това е животът на един човек, когото вие обичате като баща. Маршал Симон е в голяма опасност, затова веднага трябва да тръгнете след мен!“ Не можеше да не му повярвам, защото думите му звучаха убедително и искрено.

— Това е била някаква клопка! — извика развълнувано Адриана. — Преди малко повече от час маршал Симон идва тук…

— Той! — възкликна Джалма радостно. — Радвам се, че този прекрасен ден няма да бъде помрачен от тъжна вест.

— Но как така бързо повярвахте на този човек? — учуди се Адриана.

— Отначало го придружих, защото се страхувах да не се е случило нещо на маршала, защото знам, че има неприятели. След това, обаче, той изпусна неволно няколко думи, които ме накараха да се усъмня…

— Сега, като разсъждавам по-спокойно не изключвам възможността около маршала да е оплетена нова интрига. Затова при първия признак на съмнение трябва да му се притечете на помощ.

— Точно това направих, а вие ме чакахте…

— Направили сте, каквото е било необходимо. Всъщност, какво стана с този човек?

— По моя покана той се качи при мен в колата. Понеже се безпокоях и за маршала и за срещата с вас, аз го затрупах с въпроси. Направи ми впечатление, че на много от тях се затруднява да отговори, макар че бяха най-обикновени. Тогава ми мина през ума, че вероятно е подготвена някаква клопка. Веднага заповядах на кочияша да смени посоката. Разяреният вид на моя спътник бе явно доказателство, че съм развалил нечии планове. Все пак би било неприятно, ако маршалът наистина е бил в опасност… но вашата информация ме успокои.

— Тези хора са направо отвратителни — въздъхна Адриана, — но нашето щастие излезе по-силно от тяхната вражда.

Двамата замълчаха за известно време. Първа заговори госпожица Кардовил.

— Не е по силите ми да прикривам повече това, което е в сърцето ми. Може би трябва да поговорим още малко за миналото, в което се намесиха зли сили, а след това да го забравим завинаги, като един лош сън.

— Ще бъда напълно откровен с вас, дори това да бъде срещу мен самият, в определена степен — отговори Джалма.

— Все още се учудвам, как бе възможно да се явите пред очите на обществото…

— С онова момиче ли? — прекъсна я принцът.

— Да, точно така, с онова момиче — повтори госпожица Кардовил и зачака нетърпеливо.

— Не познавах добре отношенията между хората във Франция — заразказва открито Джалма, — затова лесно бях подведен от съветите на един човек, който успя да ми внуши, че ако постъпя по този начин, ще успея да предизвикам вашата завист…

— Стига, стига, сега разбрах, каква е била причината — живо го прекъсна Адриана. — Не е било толкова сложно замислено, но признавам, не се досетих. Всъщност, не получихте ли едно мое писмо, същия ден, когато се видяхме в театъра?

Лицето на Джалма рязко се промени, сякаш сянка мина през него. Личеше, че нещо го измъчва, но той бързо се овладя и заговори спокойно:

— Преди да дойда днес при вас, аз простих на един човек големи прегрешения към мен. Сега разбирам, че простъпките му се увеличават с още една… Сега съжалих за миг, че съм му простил, но вашето последно писмо ме прави отново великодушен.

— Наистина, нека оставим миналите страдания зад гърба си! — извика радостно госпожица Кардовил. — Преживяхме не една горчивина, но по-важното е, че бъдещето е пред нас! Ние двамата ще го градим и това е прекрасно, нали?

В настъпилата тишина Джалма спонтанно коленичи пред Адриана. Тя дори успя да забележи, че една сълза се търкулва по бузата му.

— Какво ти става, мили…

— В този момент се чувствам най-щастливия човек на земята! — заговори възторжено Джалма. — Не знам дали съм достоен за вас. Целия свят да поставя в краката ви — пак е недостатъчно!

Едва ли Джалма преувеличаваше в този момент, защото знаем какво е в душите на истински влюбените хора.

Госпожица Кардовил изпитваше същите вълнения, затова нежно го прекъсна:

— И двамата, мили мой, в този момент изпитваме вкусът на върховното щастие! Сигурна съм, че бъдещето ни принадлежи, така както съм сигурна, че чувствата и вълненията ни са взаимни.

Тя му подаде ръцете си и така, обгърнати от радостта и нежната тъга на преживяното, те останаха мълчаливи…

В същото това време Агрикол бързаше към улица „Вожирар“, за да предаде на господин Харди писмото от госпожица Кардовил.

XXX глава
Подражание

Както вече споменахме, господин Харди живееше в една стая на улица „Вожирар“, която бе част от къщата на светите отци от Исусовото общество. Едва ли можеше да се намери по-тиха обител, където живеещите разговаряха помежду си шепнешком. Дори слугите не вдигаха никакъв шум.

Както обикновено се случваше в местата, попаднали под влиянието на тези хора, в къщата цареше злокобна тишина. Наемателите бяха принудени да се съобразяват с този трудно поносим ред и дните им преминаваха сиви и тъжни.

Ден след ден свещенослужителите плетяха своите коварни интриги. Те преследваха, настигаха и покоряваха сърцата и душите на определените жертви. Парите в ръцете им се превръщаха в страшно оръжие срещу почтеността и стремежа за нормален живот. Те играеха своеобразен комар, в който залозите често биваха човешкия живот, чест и благородство. За тях не съществуваха святи неща. Всичко бе подчинено на злите кроежи и към тази коварна цел те не се спираха пред нищо.

Такава бе обстановката, в която живееше господин Харди. Светите отци му бяха предоставили стая с изглед към част от градината. Това бе елемент от техния план за въздействие върху него.

Представете си една тъмносива стена, залята от бръшлян — това растение на развалините. Този изглед се допълва от мрачна алея, оградена от стари тисове и няколко чемширени храста. Всичко това неволно напомняше гледка, подобна на тази в гробищата…

Денят бе слънчев, но топлите и светли лъчи не достигаха до прозореца на господин Харди, защото на пътя им се изпречваше високата стена на мрачната къща. В стаята бе сумрачно и хладно. Тя бе мебелирана по спартански: една-две прости маси от дърво, писалище и камина, над която висеше часовник, украсен от малко зловещи орнаменти от слонова кост — саби и черепи. Срещу писалището, върху стената бе закачен един кръст, също изработен от слонова кост. Това бе всичко, като не забравяме и леглото, разбира се. Единственото развлечение в това уединение биха могли да бъдат книгите. Но те липсваха в стаята. С изключение на една-единствена и това бе „Подражание“.

Отците се бяха погрижили, в случай че господин Харди не посегнеше към тази книга, да извадят няколко откъса, които бяха поставени на места, където волю или неволю обитателят щеше да забелязва. За да добием представа за тъмните цели, които си бяха поставили тези отци, ще спрем вниманието ти, читателю, на тези извадки от нарочно избраната книга:

„Много е суетен онзи, който се надява на хората или друго живо същество.“

„Скоро ще свърши земният ти живот. Погледни в какво положение се намираш.“

„Човек, който днес е бил жив, утре вече го няма. Когато се изгуби от очите ни, скоро се изличава и от съзнанието ни.“

„Всяка сутрин си мисли, че до вечерта няма да те има.“

„Когато се спусне вечерта не вярвай, че ще видиш утрото.“

„Кой ще си спомни за теб след твоята смърт?“

„Кой ще се моли за теб?“

„Лъжеш се, ако търсиш нещо друго освен страданието.“

„Целият смъртен живот е изпълнен с беди и кръстове. Носи тези кръстове, наказвай тялото си, презирай сам себе си и карай другите също да те презират.“

„Бъди уверен, че твоят живот е едно постоянно умиране.“

„Колкото човек умира сам за себе си, толкова повече се извисява към Бога.“

Не бе достатъчно това, че с тези цитати светите отци довеждаха своите жертви до отчаяние, но ги принуждаваха безропотно да им се подчиняват. В служба за тази цел те се бяха постарали да извадят и поставят на очебийни места подходящи цитати, които усилваха малодушието и покорността:

„Голямо преимущество е да живееш в послушание, да имаш господар и да не владееш действията си…“

„По-безопасно е да слушаш, отколкото да заповядваш.“

„Честит е онзи, който зависи само от Бога, в лицето на неговите господари, които го заместват тук на земята.“

„Където и да ходиш, никъде няма да намериш място и спокойствие, додето не се подчиниш смирено на един свой настоятел.“

„Мнозина са останали измамени от надеждата, че ще бъдат по-добре другаде и от желанието за промяна.“

Не е трудно да си представим състоянието на господин Харди, който бе смазан от всичко преживяно. Физическите му рани много скоро бяха излекувани под непрекъснатите грижи на д-р Баление. Той дори не подозираше, че същият този лекар, за да улесни реализацията на тъмните кроежи на светите отци всеки ден даваше на господин Харди едно, на пръв поглед невинно лекарство, което, обаче, постепенно притъпяваше чувствеността и забавяше реакциите на мозъка.

Погледнато отстрани, може би това отслабване на мозъчната дейност да изглеждаше дори необходимо. Но в дадения случай ставаше дума за целенасочено психическо въздействие върху деликатната душевност на господин Харди, без в това да се влагаше ни най-малка грижа за неговото истинско излекуване. Действията на д-р Баление и отците се улесняваха от факта, че господин Харди не бе силна личност, способна да се защитава и бори. Всичко, което бе постигнал, бе благодарение на своето ненатрапчиво постоянство, на личното си благородство.

Станеше ли свидетел на някоя неправда той не се възпротивяваше и не се ядосваше, а страдаше. Той не бе в състояние да разобличи нечестния открито, а просто отвръщаше лице от него. В такива моменти господин Харди приличаше на птица, която по-скоро ще загине от студа, но няма да потърси топлината на своите събратя в гнездото.

И ето, че този чувствителен и деликатен човек през последните дни бе връхлетян от нещастия: предаде го най-близкият му приятел; напусна го обичаната от него жена; фабриката, която бе градил с толкова труд и желание се бе превърнала в пепелища…

Какво му оставаше още? Душата му се разкъсваше от терзания и горчива болка. Мрачните му мисли се допълваха от цитатите, които го преследваха от всеки ъгъл на тази мрачна стая. Погледът му натрапчиво се спираше върху зловещите: „Ти си пепел и пръст.“, „Роден си за скръб и сълзи“, „Не вярвай на нищо земно“, „Нямаш нито роднини, нито приятели“, „Всички чувства са лъжа“, „Ако умреш тази сутрин, до довечера ще бъдеш забравен“… Това ли бяха истинските утешения за изранената му душа? Мрачното спокойствие постепенно го обхващаше и парализираше искриците за живот. У него се оформи желанието да не напуска тази стая, да бъде сам.

Всъщност господин Харди постепенно се превръщаше в човека, нужен на Родин. И именно Родин бе измислил тази система за смазване на духа и тялото, за пълното му подчинение.

Господин Харди дори не подозираше, че в стената има две малки дупки, през които светите отци наблюдаваха всяка негова крачка. По този начин те постоянно контролираха състоянието на всеки обитател на мрачната къща. Всяка негова реакция, въздишка и изпусната дума биваха веднага предавани на отец д’Егрини. Преподобният отец, стриктно изпълняващ указанията на Родин, отначало много рядко навестяваше господин Харди. Но при тези кратки посещения той успяваше да разгърне в пълна степен своя талант за общуване. Той много скоро разбра ползата, която можеше да се извлече от този отслабнал физически и психически човек. Неговите думи на съчувствие бързо достигнаха до съзнанието на господин Харди и той много скоро започна с нетърпение очаква срещите с отец д’Егрини. Той не забелязваше постоянството, с което отецът го отблъскваше от доскоро любимите му Платон, Конфуций, Марк Аврелий, Христос, Мойсей и Ликург. Не забелязваше и постоянните му подхвърляния, че преживяното от него не е само епизод от живота, а постоянен негов спътник. По този начин той не позволяваше на раните да зарастнат и скоро те се превърнаха в едно вътрешно страдание. Стигна се до там, че отец д’Егрини успя да внуши на господин Харди, че неговите страдания са необходими на околните и на Бог. Така постепенно болният заживя с мисълта, че е обречен и това вече не го смущаваше.

В такова състояние той получи от един подкупен слуга предаденото от Агрикол Балдуин писмо. В него ковачът го молеше за кратка среща.

И ето че денят за тази среща бе дошъл.

Няколко часа преди определеното време за Агрикол, отец д’Егрини влезе в стаята на господин Харди.

XXXI глава
Посещение

Господин Харди бе седнал на един стол и имаше вид на човек, съкрушен от живота. На малка масичка до него се виждаха лекарствата, които му бе предписал д-р Баление и които едва успяваха да поддържат искрицата живот в тялото на отчаяния мъж.

Отец д’Егрини приближи и заговори с благ глас:

— Как сте, драги сине — той лицемерно го прегърна през раменете, — как се чувствувате днес?

— Както досега, отче — отвърна господин Харди.

— Доволен ли сте от слугите, които ви обслужват, сине мой?

— Доволен съм, отче.

— Тишината, която обичате, сине мой, надявам се никой не е нарушавал?

— Не, благодаря ви…

— Добре ли се чувствате в тази стая?

— Да, да…

— Необходимо ли ви е нещо?

— Нищо не ми е нужно, отче.

— Много се радвам, че ви допада скромната ни къща и затова се стараем да изпълним всяко ваше желание, сине мой.

— Нищо не ми е нужно, отче, нищо освен сън. Само сънят ми помага — отвърна вяло господин Харди.

— Сънят е забрава и на този свят за човек е най-добре да забравя преживяното. Защо му е да помни обидите на хората, преживените горчивини?

— Уви, това е истината, отче.

— Постоянно се учудвам на вашата възвишена покорност. Повярвайте ми, сине мой, вашите страдания ще са от полза на хората около вас и на Бога. Защото човек е роден на тази земя, за да страда и който страда смирено, служи вярно на Бога, защото той ни праща страданието…

— Дано Бог даде моите страдания да не останат безплодни. Страданието е молитва — продължи господин Харди, — а преди ми се струваше, че…

— Продължавай, сине мой, не оставяй мисълта неизречена — настоя отец д’Егрини, като видя, че господин Харди се колебае.

Болният мъж въздъхна тежко и изрече, повече на себе си, отколкото на своя посетител:

— Каква полза от мисленето? То уморява, изчерпва силите…

— Право казвате, сине мой, по-добре е човек просто да вярва.

— Така е, отче, по-добре да вярва, да страда и да забравя…

Господин Харди бе толкова слаб, че не можа да продължи и отпусна глава, като покри очите си с ръка.

Сякаш очакваше точно такава реакция, отец д’Егрини заговори бързо и настоятелно:

— Да се чуди човек, как е могъл да ви предаде най-добрият ви приятел, без да оцени чувствителната ви душа… Но винаги става така, когато човек търси приятелството у низшите, а не у Създателя. Какъв нечестен приятел…

— За Бога, не ми говорете за това приятелство — изстена господин Харди.

— Добре, добре, сине мой. Забравете този предател, този безчестен човек. Вярвам, че ще го настигне Божието отмъщение за неговата неблагодарност, за неговата низост, защото той се е подиграл с вашето благородно доверие… Забравете и онази жена, която извърши престъпление, като ви остави. Тя потъпка свещените си задължения и един ден ще се изправи пред Страшния съд!

Господин Харди отново прекъсна отец д’Егрини, като го помоли с отпаднал глас:

— Стига, отче, не ми причинявайте такава болка!

— Прощавайте, сине мой, но нали сам се убеждавате, че самото споменаване на тези хора ви измъчва. Не доказва ли това, че утешение трябва да се търси извън рамките на този омразен свят?

— Боже мой, дали някога ще намеря тези истински утешения? — изрече господин Харди в крайно отчаяние.

Как можете да се съмнявате в това? — извика театрално отец д’Егрини. За мен ще бъде благословен денят, когато ви видя в края на пътя на спасението, който извървяхте облян в сълзи. Там ще откриете Божествената светлина. Това ще бъде честит ден! Ще се скъсат връзките ви с този нечестив и отвратителен свят и ще се отправите към вечните наслади!

— Да, към смъртта…

— По-добре кажете към безсмъртния живот, към рая, сине мой! Там ще имате подходящо място, недалеч от Всемогъщия. Моето сърце силно ви пожелава това и затова всеки ден се моля за вас.

— Аз поне правя всичко възможно да достигна това състояние на сляпа вяра, на пълно спокойствие, отче.

— Ако голямата ви скромност ви позволи да направите сравнение с това, което представлявахте, когато дойдохте тук и сега, щяхте да откриете огромната разлика. Каква разлика само, Боже мой! След всичките ви вълнения, след всичките ви страдания дойде часът на спокойствието. Кажете, така ли е?

— Да, наистина много страдах, а сега вече съм спокоен… Със спокойствието на мъртвите…

— Сине мой, трогвате сърцето ми. Въпреки това, малко се страхувам, да не би да ви е жал за земния живот, пълен с измами? Дори днес вие ще бъдете подложен на още едно изпитание…

— Какво има, отче?

— Онзи момък от вашата фабрика, един от най-добрите ви работници, ще дойде да ви види.

— О, вярно, — изрече господин Харди, чиято памет под влиянието на лекарствата бе силно отслабнала. — Наистина ще дойде Агрикол. Ще го посрещна благопристойно…

— Именно тази среща е изпитанието, за което ви говоря, сине мой. Присъствието на този достоен момък ще ви припомни стария живот. Спомените може би ще ви накарат да презрете сегашното спокойствие на духа. Ако усетите желание да заживеете както преди, значи не сте узрели още за уединението. Но това не е страшно. Послушайте желанието си и се върнете към старите удоволствия, към стремежите на светския живот. Не забравяйте едно, че ако след време преживеете нови предателства, това убежище отново ще ви приеме. Тук ще откриете истинското спокойствие и утеха…

Господин Харди слушаше тези думи на отец д’Егрини изпълнен с ужас. Самата мисъл отново да заживее както преди и да усети парещата болка на миналото го стягаше и не му даваше да диша.

— Аз ли, отче, да се върна към онзи живот? Там, където погребах всичките си надежди. Та това е жестоко!

— Аз не се подигравам с вас, сине мой. Просто споменах, че думите на онзи добър работник могат да ви подтикнат към необмислени постъпки. Нали в крайна сметка знаете, че това е убежище, където можете винаги да се върнете.

— Но какъв е смисълът да се излагам на нови унижения и страдания? — почти извика господин Харди с дрезгав глас. — Стигат ми и тези, които сега нося в сърцето си! Нужно ми е истинско спокойствие, нужна ми е смъртта…

— Сега така ви се струва, сине мой, защото още никой не ви е връщал към спомените за преживяното минало. Та нали този работник не би могъл да знае за вашето желание да намерите спасението? Той навярно мисли за своите интереси и за интересите на другарите си.

— Така е, отче — прекъсна го господин Харди, — направих навремето, каквото можах, според силите си. Бог не ми даде възможност да продължа започнатото. Аз изплатих своя дълг към човечеството и вече нямам сили. Нужно ми е спокойствие и утеха. А най-вече забрава. Много ли е това, което искам, Боже? — извика развълнувано нещастникът.

— Няма съмнение, драги ми сине, вашето великодушие. Но истината е, че този работник ще дойде да иска нови жертви от вас в името на същото това великодушие. Трудно ще ви бъде да устоите на молбите на работниците. Те ще ви принудят отново да се захванете за работа, да построите нова сграда на мястото на пепелищата, да започнете отново онова, което започнахте преди двадесет години. Навярно има нещо добро в това, да покажете само за няколко години, че сте способен човек. Това ще бъде едно възнаграждение за новите усилия, които ще вложите в труда си. Навярно няма да бъдете недостойна играчка в ръцете на някой нов приятел, както това вече се случи… Можете да напуснете тази обител, която ви дари със спокойствие и надежда и отново да се впуснете…

— Стига, за Бога! — извика господин Харди. — Не ми причинявайте нови страдания с тези думи, отче! Искам единствено спокойствие и забрава…

— Но как смятате да устоите на молбите на този работник? Той има право да иска от вас да се върнете. Какво ще противопоставите на това?

— Тогава по-добре да не се срещам с него, отче. Отначало се зарадвах, че ще го видя, но сега вече не вярвам…

— Да, но той ще настоява да се види с вас.

— Имайте добрината, отче, да му кажете, че съм болен и че не съм в състояние да разговарям с него.

— Чуйте ме, сине мой, мнозина са овладяни от предразсъдъци. Затова този момък може да остане с впечатлението, че правите това под чуждо влияние. Затова смятам, че е по-добре да го приемете и изслушате.

— Това, което искате от мен, отче, е свръх моите сили! Усещам се слаб и немощен. Този разговор ще ме довърши…

— Добре, но когато аз кажа на този работник, че не можете да го приемете, той може да не ми повярва.

— Отче, моля ви, смилете се над мен, не виждате ли страданията ми?

— Тогава нека помислим заедно и да намерим някакво приемливо решение. Може би ще му определите среща за друг ден?

— Не желая да се срещам нито утре, нито когато и да било! Искам да бъда сам. Имам това право, нали?

— Вярвам ви, сине мой, но нека да му откажем за неопределено време. Може след някой ден да пожелаете да се срещнете с него.

— Както прецените, отче…

— Макар, че още е далеко до уречения час на тази среща, аз смятам, че е по-добре да му се пише да не идва. Защо да се разкарва напразно момъкът…

— Нямам сили да пиша сега писмо…

— Опитайте все пак.

— Не е възможно, много съм слаб…

— Нека опитаме. Повече кураж, сине мой — изрече прочувствено отец д’Егрини.

Той отиде до писалището, откъдето взе лист и писалка. След това постави книга за подложка на коляното на господин Харди и му подаде перото.

— Уверявам ви, отче, трудно ми е…

— Само няколко думи, сине мой… Две-три думички.

С нетърпеливо движение отчето постави перото между пръстите на господин Харди.

— Бъдете спокоен, сине мой, аз ще водя слабата ви ръка.

— По-добре го напишете вие, а аз само ще се подпиша…

— Не, това не мога да допусна… по много причини… — измърмори отец д’Егрини. — Вие ще го напишете, защото в обратен случай не ми остава нищо друго, освен да доведа при вас младия работник.

Той изгледа строго господин Харди със студените си сиви очи, сякаш бе хищна птица.

— Ще пиша, отче, ще пиша… но ми продиктувайте текста…

Отец д’Егрини се изправи, помисли малко и продиктува:

„Драги ми Агрикол, размислих и реших, че разговорът ми с вас ще е безполезен. Той ще събуди единствено минали страдания, които вече почти съм забравил с Божията помощ и утешенията, които ми дава вярата.“

Преподобното отче спря за момент. Господин Харди бе пребледнял още повече, а капчици студена пот се стичаха по лицето му. Отец д’Егрини извади кърпа, изтри челото на послушника си и започна да му говори тихо, но настойчиво:

— Съберете си силите, драги. Не ви накарах аз да се откажете от тази среща. Сам пожелахте да запазите спокойствието си, затова се помъчете да завършите това писмо. След това ще можете да се наслаждавате на спокойствието и тишината.

— Зная, отче, колко сте добър — простена господин Харди, — затова ви моля да ми простите тази слабост…

— Можете ли вече да продължите, сине мой?

— Да, отче…

— Тогава пишете.

И преподобното отче започна да диктува:

„Тук се радвам на съвършено спокойствие и на бащините грижи на светите отци. Надявам се да свърша живота си далеч от светски суетни, в християнско смирение. Не ви казвам «сбогом», драги ми Агрикол, а «довиждане», защото ще се моля за вас и за достойните ви другари. Предайте моето послание и на тях. Когато бъда в състояние да ви приема, ще ви пиша. Дотогава, вярвайте в моята обич към вас…“

След последната дума отец д’Егрини се обърна бодро към пишещия:

— Е, сине мой, харесва ли ви писмото?

— Да, отче…

— Остава само да го подпишете.

— Добре, отче.

Миг след това господин Харди се почувствува толкова изнемощял, че се отпусна назад.

— Има още нещо, сине мой. Една малка подробност, която трябва да свършим час по-скоро. Подпишете това пълномощно, което давате, на негово преподобие прокураторът, за да се заеме с някои предметни въпроси.

— Боже мой, Боже мой! Не виждате ли, отче, че нямам никакви сили?

— Трябва само да прочетете и да се подпишете, сине мой.

В този момент отец д’Егрини подаде на болния гъсто изписани страници, които трудно се четяха.

— Но аз не съм в състояние да прочета това…

— Трябва, сине мой, трябва да го прочетете и подпишете, защото ние сме само едни бедняци…

— Ще подпиша…

— Но преди това прочетете текста, сине…

— Защо ми е да се измъчвам? Дайте да подпиша по-бързо…

Господин Харди постави подписа си и отново се облегна изнемощял.

Точно в този момент един слуга почука на вратата на стаята, влезе и пошушна на отец д’Егрини:

— Господин Агрикол Балдуин желае да разговаря с господин Харди. Каза ми, че тази среща му е разрешена.

— Добре, нека почака — отвърна ядно отчето и намигна на слугата.

След това се престори отново на развълнуван и заговори на болния:

— Този работник явно много желае да се види с вас, щом е дошъл два часа преди уреченото време. Ще го приемете ли?

— Стига вече, отче — изплака господин Харди, — не виждате ли в какво състояние съм? Повтарям ви, че ми е нужно единствено спокойствие и самота. Оставете ме на мира, отче…

— Един ден ще се наслаждавате на вечното спокойствие на избраните — каза развълнувано отец д’Егрини, — защото вашите сълзи, вашите страдания са приятни Богу.

След тези думи той излезе от стаята.

Останал сам господин Харди сключи молитвено ръце и прошепна:

— Вземи ме, Боже мой, вземи ме от този свят.

След това наведе глава, облегна челото на дланите си и се разрида.

В същото време отвън се дочу вик, който все повече приближаваше. Той беше последван от трополене и спречкване. След това вратата се отвори широко и отец д’Егрини залитна вътре, изтласкан от силната ръка на Агрикол.

— Господине, как смеете да употребявате сила! — изкрещя преподобното отче, чието лице бе позеленяло от яд.

— На всичко съм готов, за да се видя с господин Харди — заяви твърдо ковачът.

След това се спусна към предишния си господар, който бе коленичил в средата на стаята.

XXXII глава
Агрикол Балдуин

Отец д’Егрини едва възпираше раздразнението си, като едновременно с това непрекъснато поглеждаше към вратата, сякаш очакваше появата на лице, от което явно се боеше още повече.

Младият ковач се стъписа пред вида на господин Харди. В погледа му се четеше удивление и яд.

Пръв наруши мълчанието отец д’Егрини, който се обърна към неканения гост, като натъртваше всяка дума:

— Разбирам, сине мой, че след като споделихте своята воля да не се срещате с този господин, сега навярно сте много огорчен. Искрено се надявам, че поне от уважение към вас, той ще си тръгне веднага.

Агрикол разбираше, че тези думи са предназначени за него, но не отвърна нищо. Той направи няколко крачки към господин Харди и развълнувано заговори:

— Колко се радвам, господине, че ви виждам отново! Всички мои другари ви поздравяват и дълбоко вярват, че ще се оправите.

Отец д’Егрини погледна ядно към господин Харди, след което се обърна към Агрикол.

— Казах ви вече, че вашето присъствие тук е нежелателно!

Ковачът обаче отново не му обърна внимание, а попита господин Харди:

— Не ме гоните нали, господине? По-добре кажете на този човек да напусне стаята. Аз и баща ми добре го познаваме.

След това Агрикол погледна отчето и добави с отвращение:

— Ако толкова много желаете да чуете, какво ще кажа на господин Харди, елате след малко. Сега имам да обсъждам с него неща, които са от частен характер. Трябва да му предам писмо от госпожица Кардовил, която, както ви е известно, също добре ви познава.

Йезуитът запази самообладание и отговори:

— Ще си позволя да ви напомня, господине, че вие обърквате нещата, тук аз съм в своя дом. В моя дом приех и господин Харди, което ще рече, че мога да ви изгоня, когато пожелая…

— За Бога, отче — развълнувано изрече господин Харди, — простете на Агрикол. Той е много привързан към мен, затова си позволи известна волност. Разрешете да поговоря с него само няколко минути.

— Да ви разреша ли? — отец д’Егрини направи гримаса на учудване. — Та нима не сте свободен сам да решавате, какво да правите? Нали вие преди малко сам се отказахте от този разговор, а аз настоявах да приемете младия мъж.

— Истина е, отче.

След тези думи отец д’Егрини нямаше повече причини да настоява за излизането на ковача. В противен случай рискуваше да предизвика съмнение. Затова стана и улови господин Харди за ръката.

— Довиждане, сине мой. Скоро ще се видим отново. Все пак, не забравяйте нашия разговор отпреди малко.

— Бъдете спокоен, отче…

След което преподобното отче излезе.

Агрикол, който наблюдаваше тази сцена, все повече се учудваше. Наистина ли това бе неговият предишен господар? Откъде-накъде с такава почит ще се обръща към отец д’Егрини? Той все повече се убеждаваше, колко господин Харди е отслабнал и изнемощял, което много го тревожеше.

Като се стараеше да прикрие болезненото си учудване, ковачът заговори:

— Най-после господине ви намерих… Сега вече ще се върнете при нас. Толкова много хора ще се зарадват. Те ви очакват…

— Никога не съм се съмнявал във вас — изрече развълнуван господин Харди и подаде ръка на Агрикол, — нито във вашите другари. Вие винаги сте ми се отплащали с признателност за доброто, което съм успявал да направя.

— И което ще направите, нали господарю?

Господин Харди прекъсна момъкът с ръка и продължи:

— Чуйте ме добре, приятелю. Ще бъда откровен с вас, за да не остава между нас нищо недоизказано или неразбрано. Решил съм в бъдеще да живея, ако не в манастир, то поне уединено, защото съм много изморен, както сам се уверихте. Много изморен…

— Но ние не сме се уморили да ви обичаме, господине — извика ковачът, стреснат от думите на господин Харди. — Сега е наш ред да докажем своята преданост и да ви помогнем да се излекувате. Ще издигнем отново фабриката, която е ваше благородно дело.

Господин Харди поклати тъжно глава.

— Повтарям ви, приятелю мой, че онзи живот свърши за мен. Нямам сили да се захващам отново, а и желание не ми остана… Искам единствено спокойствие и самота… които дава вярата.

— Как е възможно, господине — не се въздържа и извика Агрикол, — да предпочитате да живеете в това усамотено място? Нима смятате, че тук, в обкръжението на тези свещеници, ще се чувствувате по-добре? Не желаете ли да сте между тези, които толкова много ви обичат?

— На този свят не може да има повече щастие за мен — отвърна господин Харди натъжено.

Агрикол за момент се замисли, след което продължи още по-решително:

— Господарю, повярвайте ми, вас ви мамят най-безчестно!

— Какво искате да кажете с това, скъпи приятелю?

— Казвам ви, че тези свещеници, които уж се грижат за вас, са хора, които непрекъснато кроят тъмни планове. Но господарю, вие наистина ли не знаете къде се намирате?

— При добрите калугери от Исусовото общество…

— Точно така, при нашите най-големи неприятели!

— Неприятели? — господин Харди се усмихна измъчено. — Аз няма за какво да се боя вече от неприятели. Та къде биха могли още да ме наранят?

— Те искат, господарю, да отнемат вашия дял от едно огромно наследство — извика ковачът. — Всичко това е част от техния коварен план, в който влизат маршал Симон, госпожица Кардовил, вие, моят брат Гавриил… Въобще всички, които влизат в големия почтен род, подложен на техните долни машинации… Затова след изгарянето на фабриката вие се оказахте в тази къща. За да не ви види никой! Това е истината!

Господин Харди направи знак на Агрикол да спре.

— Вие просто се заблуждавате за тези свещеници, мили приятелю. Те са едни почтени мъже, които много се грижат за мен. Благодарение на тях аз предавам страданията си на Бог… Чакам да ме повика при себе си…

— Но господине, не е възможно да се промените толкова много. — Агрикол не можеше да повярва, че разговаря с господин Харди. — Вие вярвате на подобни лъжеучения? Вие, който сте ни учили да почитаме истинския Бог и неговите дела?

— Трябва да се подчиня на неговата воля, защото той ме отдели от вас, моите приятели. Това бе наказанието за лошата ми служба към него…

— Но вие вярвахте и истински служехте на Бога! — извика объркан ковачът. — Та нима не насърчавахте трудолюбивите и честните, нима не ги възнаграждавахте за добрите им дела? Нали именно вие се отнасяхте благосклонно със своите работници и бяхте пример за тях? Накрая, припомнете си извършените от вас дела! Колко радост сте доставяли на хората…

— Каква полза, драги мой, от миналите спомени? — отвърна примирено господин Харди. — Ако наистина съм служил съвестно на Бога, той ще бъде благосклонен към мен. Вместо да се хваля, аз трябва да бъда смирен. Може би гордостта ме е заблудила и затова не съм така смирен към църковното дело… Дано Бог един ден ми прости.

Агрикол наблюдаваше господин Харди и не намираше какво да му отговори. Постепенно го обземаше страх от тези изтъркани и безсмислени фрази. Какво ли му бяха сторили тези свещеници, та имаше вид на душевно болен човек?

В същото време господин Харди постепенно изпадаше в мрачно безразличие, а погледът му бавно се отместваше от цитат на цитат от „Подражанието“.

Най-после ковачът реши да прекъсне това опасно мълчание. Той извади писмото от госпожица Кардовил и го подаде на господин Харди.

— Господарю, това е писано от ваша роднина, която вие познавате само по име…

— Каква е ползата от някакво писмо…

— Моля ви, господарю, прочетете го. В него госпожица Кардовил прави интересни предложения и очаква вашия отговор.

— За мен, скъпи мой, има само един важен интерес… — отвърна господин Харди и обърна зачервените си очи към небето.

— Господин Харди, моля ви да прочетете това писмо — развълнувано настояваше Агрикол. — Прочетете го в името на нашата искрена признателност. След това, ако отново бъдете на това мнение… тогава добре! Поне ще знаем, че сме сторили необходимото. Но на нас вие сте ни нужен и затова трябва да прочетете написаното!

При тези думи Агрикол не можа да сдържи вълнението си и няколко сълзи се търкулнаха по лицето му.

— Извинете ме, извинете ме за моята слабост, но причина за тези сълзи е отказът ви да приемете молбата ни…

Тази трогателна настойчивост постепенно започна да прави впечатление на господин Харди, който от дълго време насам не бе усещал такава топлина, каквато го заля в тези мигове. Той протегна ръка към младия мъж и заговори:

— Благодаря ви за добрите думи. Това е още едно доказателство за вашата искрена преданост. Този ваш жест много ме трогва и аз съм ви признателен за това…

— Моля ви, господарю — Агрикол, усетил надеждата, заговори бързо — послушайте сърцето си. Ние ще бъдем до вас и ще ви помагаме с каквото можем. Ето писмото, прочетете го и отговорете. Моля ви…

— Навярно е по-добре за всички ни, ако не го прочета. Защо да връщаме времето назад?… Каква полза да страдаме отново? Нали минало не може да се върне…

— Кой знае, господин Харди, кой знае — многозначително отвърна ковачът.

Болният най-после се вслуша в молбата на Агрикол и взе писмото в ръка. Бавно, сякаш извършваше някакъв ритуал той го прочете ред по ред.

— Наистина, много хубаво.

Когато завърши и последните думи той се обърна развълнуван към младия мъж:

— Госпожица Кардовил показва голямо благородство. Нейната доброта направо ме учудва. Допада ми и остроумието й, както и сериозните предложения, които прави в писмото. Надявам се, че поне тя и нейните приятели ще бъдат честити в този свят.

— Нима не допускате, че щом такива хора съществуват, те няма да ви помогнат? Защо не послушате съветите на госпожица Кардовил? Сам казвате, че предположенията й са сериозни и аргументирани. Не разбирате ли, че трябва да се върнете към истинския живот. Тази къща е смърт!

— Да се върна в света, в който толкова много страдах? Да изоставя спокойствието и самотата? Не, това не е по силите ми, а и не го желая…

— Сега признавам — почти извика ковачът, — че сам едва ли щях да се справя, но там, зад тази врата аз имам един добър помощник. Само кажете и той веднага ще влезе…

— Какво искате да кажете с това, драги мой?

— Това също е хрумване на госпожица Кардовил. Тя предвиди, че тук за вас са се погрижили подобаващо и затова ме посъветва да взема със себе си един истински свещеник. Освен всичко друго, той е и ваш родственик и също като вас за малко не стана жертва на интригите на общите ви врагове.

— И той е този свещеник? — попита господин Харди.

— Отец Гавриил де Ренепон, моят брат! — тържествено произнесе ковачът. — Той е честен свещенослужител. Сигурен съм, господине, че ако се бяхте запознали с него по-рано, нямаше да стигнете до това положение.

— Къде е той сега? — попита с любопитство господин Харди.

— Отпред пред стаята ви. Когато го видя, отец д’Егрини направо побесня. Само че Гавриил не се впечатлява много от такива неща и му обясни спокойно, че има да ви предава важни неща и затова ще остане. Аз не се въздържах и блъснах абата, за да вляза час по-скоро при вас. И понеже вие говорите за вяра, аз ви казвам, че вярата на отец Гавриил е истинска, защото е насочена да върши добро. Тя ободрява и насърчава. Сигурен съм, че благодарение на неговите думи и писмото на госпожица Кардовил, вие ще се върнете при нас…

— Страх ме е… — тихо изрече господин Харди, който трудно вникваше в този все още странен за него разговор.

Агрикол се възползва от това негово колебание, отвори вратата и извика:

— Гаврииле, господин Харди желае да говори с теб.

— Скъпи мой — продължи господин Харди все още колебаещ се, — какво правите?…

— Викам вашият и нашият спасител! — отвърна сериозно Агрикол.

В този момент в стаята влезе отец Гавриил.

XXXIII глава
Скривалище

Както вече споменахме, освен стаите, в къщата на преподобните отци имаше малки помещения, които по-скоро приличаха на скривалища. Те бяха пригодени с цел обитателите им да могат да бъдат наблюдавани. Такова едно помещение бе това на господин Харди. Скрито от външен поглед, тук бе построено тясно помещение прилично на комин, в което когато това бе необходимо, можеха да се поберат двама души. На една от стените бяха измайсторени малки тръбички, които донасяха всеки звук от стаята, колкото и тих да е той. Освен това на същата стена имаше направени и две малки дупчици, от които можеше да се наблюдава всяко действие в стаята.

Точно в това скривалище се намираха отец д’Егрини и Родин.

Веднага след разправията с Агрикол отец д’Егрини отиде да се посъветва с Родин, как да постъпят. Заплахата за плановете на Обществото се увеличаваше още повече от присъствието на Гавриил, който искаше да разговаря с господин Харди.

По това време Родин, който бързо се оправяше след тежкото боледуване, живееше в средната част на къщата, където бяха помещенията за преподобните отци. Той веднага усети голямата опасност, макар че оцени по достойнство опитът на отец д’Егрини да осуети провеждането на срещата. Преди двамата да отидат в скривалището до стаята на господин Харди, Родин изпрати един доверен човек с послание в Парижката архиепископия, за което ще стане дума по-късно.

Когато двамата мъже се настаниха в тайника Агрикол и господин Харди вече бяха преполовили своя разговор.

Отначало преподобните отци бяха удовлетворени от хладното отношение на господин Харди към молбите на младия ковач. Постепенно, обаче, фабрикантът сякаш започна по-благосклонно да приема аргументите на своя посетител. Това притесни мъжете в скривалището, но най-много ги развълнува и дори ужаси съгласието на господин Харди да прочете писмото от госпожица Кардовил. Последния удар им бе нанесен от включването в разговора на отец Гавриил. Само хладнокръвието, което имаше Родин, му помогна да преодолее това кризисно състояние. Пред очите му рухваше един добре замислен и методично осъществяван план. Тънкият лъч светлина, който едва проникваше в тясното помещение, падаше върху измършавялото от болестта лице на Родин и го правеше още по-бледо и кокалесто. Неосветената част на лицето му бе тъмна и страшна. По този начин той наподобяваше някой от онези загадъчни испански отшелници, които покриваха главите си с тъмни качулки. Дори вълненото расо, с което бе облечен, приличаше на дрехите на тези отшелници, които се препасваха единствено с конопено въже.

В полумрака до него се бе спотаил отец д’Егрини.

Точно когато отец Гавриил влизаше в стаята при господин Харди, Родин не издържа и злобно прошепна:

— Ако не беше това писмо на госпожица Кардовил опитите на този ковач щяха да останат безплодни! Тази проклета девойка на всяка крачка спъва добре обмислените ни кроежи. Въпреки всичките ни усилия тя успя да се събере с онзи индиец, а сега е на път да ни измъкне и фабриканта! Какво още да направим?! Обзема ме отчаяние…

— Битката още не е загубена — хладно отвърна Родин, — дано само в архиепископията не се бавят да изпълнят заповедите ми.

— В такъв случай, какво ще стане?

— Аз поемам отговорността за всичко и дано до половин час пристигнат книжата, които са ми нужни.

— Но те трябваше да са готови още преди два-три дена, защото ги подготвих и занесох когато бяхте болен…

Родин не дочака отчето да завърши и внимателно се взря в една от малките дупчици в стената, като с ръка му направи знак да замълчи.

XXXIV глава
Свещеник според Христа

В стаята влязоха Агрикол и Гавриил.

При вида на двамата млади мъже, които явно проявяваха искрена готовност да му помогнат, господин Харди усети някаква топлина да минава през тялото му. Имаше смътното усещане, че се намира на прага на някакво спасение.

Гавриил, който не бе виждал до този момент господин Харди, не успя да прикрие учудването си от неговото състояние. На лицето на болния бе изписана психическата депресия, която бе преживял и която все още не бе го напуснала.

— Това е моят брат, господине — каза Агрикол, представяйки Гавриил на господин Харди, — той според мен е един истински свещеник. Моля ви да го изслушате и вярвам, че тогава ще се убедите, че сте жертва на хората, които тук ви заобикалят. На него може да вярвате, защото той също бе оплетен от техните мрежи и интриги.

Младият свещеник вдигна ръка да прекъсне брат си и заговори с тих, развълнуван глас:

— Виждам, че се намирате в трудно положение, господин Харди и аз, като верен ученик на Исус Христос, съм готов да ви помогна. Освен това искам да ви уверя, че най-искрено съм привързан към вас.

— Към мене ли, Ваше преподобие? — учуди се господин Харди.

— Да, господине — продължи Гавриил, — защото знам за добрините ви към моя брат. Знам и за вашето великодушие, с което се отнасяте към всичките си работници. Те ви уважават истински, господине. Тяхната благодарност за вашите дела, не е ли това Божията награда за вас? Не е ли това подтикът за новите добрини, които бихте извършили?

— Благодаря ви, преподобни отче — отвърна трогнат господин Харди и признавам, че въпреки тъгата, която ме е завладяла усещам удовлетворение от вашите думи.

В тайника двамата мъже се размърдаха неспокойно.

— От това най-много се страхувах — измърмори отец д’Егрини, — че този Гавриил ще измъкне господин Харди от апатията и безразличието.

— Това не ме смущава — отвърна рязко Родин, — защото рече ли господин Харди да тръгне отново към истинския живот, ще разбере, че краката му са отрязани…

— Тогава има ли нещо, от което се страхувате, Ваше Преподобие?

— Да, от бавенето на пратеника ми в архиепископията.

— Надежда ли някаква…

Родин обаче не обърна внимание на тези думи и отново се притисна до стената.

В това време в стаята също настъпи тишина. Господин Харди се бе замислил върху казаното и сякаш се колебаеше какво да предприеме.

Агрикол неволно се зачете в цитатите, които бяха поставени на видни места. Неочаквано се обърна към своя брат и възкликна:

— Прочети, братко, прочети какво е написано… Сега всичко ми става ясно. Та кой е този човек, който ще седи само сред подобни мисли и няма да се поддаде на тези внушения? Това е нравствено убийство!

— Вие сте млад, скъпи приятелю — намеси се господин Харди, като тъжно поклати глава — и досега не сте се сблъсквали с истинското нещастие, затова написаното ви се струва невярно. Но за мен то има стойност. На тази земя всичко е беди, скръб, защото човек е роден, за да страда. Не е ли така, Ваше Преподобие? — обърна се той към Гавриил.

През това време младият свещеник също бе успял да прочете някои от цитатите и горчива усмивка се бе появила на лицето му.

— Не, господине, не съм съгласен, че всичко е лъжа, беда и суета. Не е вярно и твърдението, че човек е роден, за да страда. Бог не се наслаждава, когато създадените от него хора се мъчат.

— Чувате ли, господин Харди? — не се сдържа Агрикол.

— Все пак, Ваше Преподобие, — отвърна, сякаш говореше повече на себе си, господин Харди, — тези цитати са взети от книга, която е почти божествена.

— Съгласен съм, господине, но това е книга, с която може и да се злоупотребява, така както и с всяко човешко намерение. Тя е написана за да свърже монасите със себеотрицанието в уединението и ги убеди в безплодния и бездействен живот. Твърденията в нея, че човек трябва да се отказва от всичко, да презира себе си, да не се доверява на никой имат за цел да убедят клетите монаси, че мъките и нещастията, които преживяват са им наложени от Бога. Но това всъщност е обратното на истинските Божи намерения!

— Но подобно тълкование прави тази книга още по-мрачна — отвърна господин Харди.

— Всъщност това е богохулство, неверие и лъжеистина — продължаваше с негодувание Гавриил, — щом се проповядва смирение и робство, недоверие към труда на хората, отричане на любовта между ближните… Трябва ли по тази логика баща да се радва на това, че децата му се мъчат и тънат в беди?! Помислете, не е ли така и с Бог, чиито чеда сме всички ние?

— Вашите думи са силни и убедителни — отвърна високо господин Харди, но в гласа му се усещаше колебание, — но кажете ми, защо по земята има толкова много страдания и предателство? Нали Бог би трябвало да ни закриля?

— Истина е, че на земята има много нещастия и страдания — заговори отново Гавриил, — които често спохождат хората. Бедните студуват, защото нямат достатъчно дрехи за през зимата, гладуват, защото не им достига хляба, нямат жилища… В същото време около тях живеят богати хора. Всъщност благата, които Бог е разпръснал тук, на земята не са за определени хора, а за всички нас. Той е искал те да бъдат справедливо разпределени. Но уви, някои с подлост, лъжа и измама са успели да заграбят по-голямата част от тези блага и да ги превърнат в своя собственост. Именно тези хора най-често използват името Господне за осъществяване на своите коварни и нечестни планове. Те го превръщат в свой съучастник, когато цитират: „Човек е роден да страда. Неговите унижения и страдания са приятни Богу.“ На тях тези думи са им нужни, за да могат да управляват, да потискат.

— Започвам да ви разбирам — с тих глас отвърна господин Харди, който сякаш се пробуждаше от някакъв дълбок сън, — защото това са мислите ми преди да преживея този психически шок.

— Така е, вие сте вярвали именно в тези неща — почти извика Гавриил — и сте били убедени, че на земята не съществува само страдание. Благодарение на вашите усилия работниците ви са живеели нормално, трудили са се според силите и уменията си и за това са получавали своето възнаграждение. Затова са ви толкова признателни. Спомнете си техните засмени лица, които днес ви липсват и са изместени единствено от страха и чувството за безнадеждност. Спомнете си думите на Създателя: „Обичайте се помежду си. А вие — Гавриил въздъхна тежко, — сте се оставили на тези цитати. Тази книга е изиграла съществена роля за вашето уединение и отчаяние!“

— Иска ми се да ви вярвам! — възкликна господин Харди, — защото имам нужда да ви вярвам!

— Братко мой — продължи развълнуван Гавриил, — вярвайте в добрия Бог, защото той е именно такъв. Не се поддавайте на безплодно отшелничество и не се погубвайте в тази мрачна стая. Съберете всичките си сили и се изправете. Върнете се при хората, които ви очакват и обичат. Вашето място е там. Вие можете още толкова много да направите. Помислете само колко хора имат нужда от вашата помощ, от вашата енергия! Тогава ще почувствате, че Божията воля и сила са с вас.

Агрикол не се въздържа и възкликна високо:

— Така си и знаех, Гаврииле, че на теб моите приятели работниците ще са длъжни за завръщането на господин Харди! Сега вече от нищо не се страхувам!

— Наистина е така — продължи господин Харди, който бе намерил сили да се изправи прав, — на този благороден човек дължа новото си възкресение. Сега разбирам, какво са били за мен часовете самота…

— Не се съмнявам вече — извика ковачът, — че ще се върнете час по-скоро при нас!

— Надявам се това да стане точно така — засмя се господин Харди.

— Значи приемате предложението на госпожица Кардовил?

— След малко ще напиша своя отговор — отвърна сериозно фабрикантът, — но преди това бих желал да остана за малко насаме с твоя брат.

— Разбира се — отвърна Агрикол, — през това време ще изтичам до госпожица Кардовил, за да й предам радостната новина. Всъщност добре че се сетих сега, ако излезете още днес от тази къща, къде бихте могли да отидете, господин Харди? Искате ли аз да се погрижа за това?

— Ще говорим за това с вашия достоен брат — каза господин Харди — и вярвам, че ще намерим добър вариант…

— Струва ми се, че ще полудея от радост! — възкликна отново Агрикол и съвсем като малко дете прегърна брат си, като успя да му прошепне: — Ще се върна най-малко след час, но няма да бъда самичък. Не казвай на господин Харди, защото имам една малка изненада.

След това ковачът напусна радостен стаята.

Отец Гавриил и господин Харди останаха сами.

* * *

Както знаем, Родин и отец д’Егрини чрез тайника присъствуваха на тази среща.

— Е, Ваше Преподобие, какво мислите за това? — попита изумен отчето.

— Мисля, че много се забави моят пратеник! Този еретичен свещеник може да обърка всичките ни планове! — просъска Родин, като си гризеше ядосано ноктите.

XXXV глава
Изповед

Когато Агрикол напусна стаята, господин Харди се приближи до Гавриил и заговори:

— Ваше Преподобие…

— По-добре е да ме наричате ваш брат. Вие сам преди малко се обърнахте към мен по този начин и за мен е по-приятно… — отвърна младият мъж, като подаде ръка на фабриканта.

— Добре тогава, брате мой. Трябва да ви призная, че вашите думи ме върнаха отново към живот. Надявам се, че силите ми ще бъдат достатъчно, за да устоя на новите изпитания. Вие не знаете все още всичко.

— Какво искате да кажете? — попита любезно Гавриил.

— Имам още много неща, които тежат на душата ми, и които искам да споделя с вас. Ще изслушате ли моята изповед?

— Това по-скоро е вашата тайна, брате мой — отговори Гавриил.

— А не е ли възможно да ме изслушате като изповедник?

— Старая се, доколкото това е възможно — каза Гавриил, — да отбягвам официалната изповед. Тя често води след себе си неприятности. По-скоро се радвам, когато някой приятелски пожелае да сподели своите тайни, да потърси съвета ми. Нали сам Христос ни учеше: „Изповядвайте се един на друг.“ Нещастен е този, който в живота си не е срещнал приятел, на когото би могъл да разкрие преживяното и изстраданото, да се изповяда… Понеже се подчинявам на църковните закони, можете да приемете този разговор между нас като изповед и аз ще бъда вашия изповедник.

— Нима вие се подчинявате на закони, които не одобрявате? — попита учуден господин Харди.

— През целия ни живот ни учи опитът. Затова аз смятам, че доброволно дадената клетва за честния човек е закон, а за свещеника — свещено задължение. Докато съм в лоното на църквата, ще се подчинявам на нейните закони, макар в някои случаи това да е дори тъжно и тежко.

— За вас ли е тежко?

— Да, за нас, селските свещеници и градските енористи. За нас, ниските чинове на духовенството, смирените работници в Господнето лозе. Аристокрацията, която постепенно и лукаво се е вмъкнала в църквата се отнася към нас твърде строго. Но такава е божествената същност на християнството… Въпреки това вярвам, че като представител на нисшите чинове по-добре бих могъл да служа и помагам на хората. Затова оставам в Църквата и се подчинявам на нейните закони. По същия начин вие служите на вашите работници. Защото не друг, а точно вие измислихте системата, чрез която вашите служители участват със свой дял в постигнатата печалба.

— И ще продължавам да им служа по този начин, стига да имам сили за това.

— Защо да нямате такива сили?

— Ако знаехте само колко нещастия преживях, колко огорчения!

— Няма съмнение, че опожаряването на фабриката ви е голямо нещастие…

— Не ме разбирайте неправилно… За мен не са страшни премеждията и загубите, които могат с труд и пари да бъдат възстановени. По-страшни за мен са загубите, които претърпява сърцето и които трудно се лекуват.

— Споделете тази ваша болка и ще ви олекне.

— Искам да ви призная, че нови страхове се вселяват в мен при мисълта да се върна в руслото на стария си живот.

— Каква е все пак причината за тези страхове? — попита учуден Гавриил.

— Чуйте какво ще ви разкажа — започна бавно господин Харди — и ще се убедите, че имам основания да се страхувам. През живота си съм обичал истински двама човека. Единият бе мой приятел, на когото вярвах безрезервно, а той ме предаде… Обичах, тоест, обичам все още една жена, която реши да пожертва нашата любов и напусна Франция… Страхувам се, тези тежки за мен преживявания да не ми попречат по средата на пътя, който ще тръгна да извървявам отново. Вярно е, че нямам право да стоя затворен в тази стая и да търся уединението, но се страхувам дали ще издържа новите изпитания. Няма ли да се окаже светът пуст и тъжен за мен?

— А вашите служители и работници, които ви очакват с такова нетърпение?

— Така е, брате мой — въздъхна господин Харди, — но преди радостите от труда и общото дело биваха споделяни от любимите за мен двама души. Тях вече ги няма. Мислех, че вярата ще запълни тяхната празнина в сърцето ми, но не се получи… Остана ми възможността, чрез мъката си да служа на Бога…

— Уверявам ви, че се заблуждавате или ви заблуждават. Не страданието е угодно на Бог, а истинските дела, които носят радост и благополучие. Бог иска от човека да е праведен и добър.

— Трябваше да чуя тези думи преди време — отвърна господин Харди. — Тогава раните ми нямаше да станат неизлечими, а щяха бързо да оздравеят. Трудно ми е да призная пред вас, но скръбта се превърна в мой постоянен спътник, който няма да ме остави до края на живота ми.

Последните думи сякаш притесниха господин Харди, който побърза да се извини за тях:

— Простете моята слабост! Не знам дали ще разберете самотния човек, какъвто съм аз, неговите притеснения, неговите колебания… Навярно заслужавам единствено съжаление…

Гавриил с растящо безпокойствие наблюдаваше своя събеседник. Във всяка дума той откриваше влиянието на преподобните отци, които така умело бяха успели да оплетат в мрежите си този човек. Те отлично знаеха, че бездната на отчаянието има една-единствена привлекателност и това е уединението. Методично, с упорито постоянство те бутаха своята жертва в тази бездна, като при това извличаха максимална полза за себе си. Човек трудно устоява на техните непрестанни увещания и изкусни лъжепророчества.

Така бяха постъпили и с господин Харди.

Гавриил усещаше голямата опасност, която криеше сегашната ситуация и затова прецени, че единствено решителните думи и действия могат да помогнат на фабриканта в този момент.

— Защо бързате да говорите за съжаление и обреченост? Нима има нещо по-свято на земята от това душа да търси вярата след преживяната буря? Раните ви не са неизцерими, но трябва да се успокоите и да повярвате в собствените си сили. Сигурен съм, че ще оздравеете за кратко време.

— Но, как да повярвам на това?…

— Разберете, че не скръбта, а делата, срещите с хората, ще ви помогнат. Вашите минали неприятности в един момент ще предизвикат у вас утешителни и дори приятни мисли…

— Утешителни и приятни мисли! — почти извика господин Харди, който не можеше да повярва на чутото.

— Да — отговори Гавриил с лека усмивка, — защото, виждате ли, в съжалението, в прошката се откриват истинските стойности на нещата. Кажете ми сам, нима ни внушават мисли на ненавист и отчаяние онези, които предадоха Христос? Не и не! Той намери в себе си снизходителни и оправдателни думи за тях. Дори им се усмихна и се помоли за тях. Послушайте съвета ми: вместо да оплаквате предателството на своя приятел, простете му великодушно и се молете за вас двамата. Може би от вас двамата не сте вие по-нещастния. Та нима не изгуби той във ваше лице истинска опора? Вярно е, че ако непрекъснато мислите за злото, сторено ви от този човек, то вие ще потънете в скръб. Тогава не е ли по-добре да мислите за прошката и за молитвата. Именно това е вярност към Бога.

Всичките тези думи бяха в пълен противовес с учението на преподобните отци. Пред господин Харди се откриваше един нов свят, който не бе така мрачен и тъжен. Струваше му се, че сякаш се измъква от някаква тъмнина, в която се бе лутал доскоро. Затова не се въздържа и възкликна:

— Каква светлина и каква сила се крият във вашите думи! Трудно ми е да разбера, как успявате така бързо да промените горчивината в радост. Някакво спокойствие ме обзема и някаква надежда…

— Сам ще се убедите — продължи Гавриил — колко нови и приятни преживявания ви очакват! Молете се за тези, които обичате и които ви обичат. Не приемайте толкова болезнено спомена за жената, която така силно сте обичали. Не бива да отбягвате мислите, свързани с тези спомени, а ги включете в молитвите си. Превърнете земната любов в божествена, в любов християнска. Ако тази жена наистина е виновна пред Бога, то помислете, каква наслада ще изпитате да се молите за нея! Нали сам Христос се застъпва пред Бог за грешницата Магдалена и за любодейната жена? Той не отритна тези нещастни същества, не ги прокле, а се моли за тях.

— Започвам да ви разбирам истински! — възкликна господин Харди — Молитвата е любов, молитвата е прошка, а не проклятие, надежда, а не отчаяние. Разбирам ви, защото ме убеждавате, че страданието не е молитва. Навярно благодарение на вашите думи ще се реша да се върна към предишния си живот без страх. Благодаря ви!

Цялата тази сцена внимателно бе проследена от Родин и отец д’Егрини. Родин бе напрегнат и не изпусна нито една дума от разговора в стаята. Неочаквано той се отдръпна от дупката, през която се взираше и тънкият лъч светлина позволи да се види озареното му от сатанинска усмивка лице. Точно така, йезуитът тържествуваше.

Отец д’Егрини напротив, изглеждаше отчаян, затова изумлението му бе огромно, когато видя радостта на своя господар.

— Открих слабото място! — отсечено произнесе Родин. — Има ли на разположение някаква кола?

Отец д’Егрини смаян още повече от този неочакван въпрос, погледна глуповато и единственото, което можа да отговори бе да повтори:

— На разположение някаква кола?

— Да, точно така! — отвърна ядосан Родин. — Да не ви говоря на еврейски? Има ли кола за пътуване, какво неясно има тук!

— Разбира се — уплашено каза д’Егрини, — тук е моята кола.

— Тогава веднага изпратете човек да докара пощенски коне отнякъде.

— Но защо?

— За да отведем от тук господин Харди.

— Да отведем господин Харди? — повтори като ехо отец д’Егрини.

— Вие, ще го отведете още тази нощ в Saint-Herem.

— В тази тъжна и мрачна пустиня…

Отчето изрече последната фраза като човек, който не се е отърсил от съня си.

— Точно така! — отвърна рязко Родин и повдигна рамене.

— Да отведем господин Харди сега, когато този Гавриил…

— Няма да мине и половин ден, когато господин Харди ще ни моли паднал на колене, да го изведем от Париж, дори ако е възможно, на край света, дори в някоя пустиня.

— А този Гавриил?

— А писмото, което най-после донесоха от архиепископията?

— Но нали вие сам казахте преди малко, че е вече късно?

— Преди малко не бях открил слабото им място! — отговори Родин отсечено.

След това двамата преподобни отци бързо напуснаха своето скривалище.

XXXVI глава
Посещението

Излишно е да казваме, че Гавриил се опита с най-благородни средства да обясни истината на господин Харди и не се впусна да разкрива коварните планове на светите отци.

— Работа, молитва и прошка! — изрече радостно господин Харди. — С тези три думи вие ми върнахте надеждата и желанието за живот.

Тъкмо бе изрекъл това и вратата се отвори. В стаята влезе един слуга, който без да каже каквото и да било, връчи на младия свещеник някакъв плик. След това, все така мълчаливо, напусна стаята. Отначало Гавриил остана много изненадан, но след като забеляза в единия ъгъл печат от червен восък той бързо го отвори.

— Боже мой! — възкликна Гавриил развълнувано.

След това се обърна към фабриканта и му каза:

— Простете, господине…

— Какво има? Да не би да получихте някаква неприятна вест? — попита господин Харди съчувствено.

— Изключително неприятна! — промълви Гавриил, след което продължи, сякаш говореше на себе си. — Както разбирам, явно за това са ме извикали в Париж. Дори не пожелаха да ме изслушат и вече са произнесли присъдата. Изглежда ще трябва да се подчиня. Клетвата ми ме задължава…

Господин Харди наблюдаваше учудено младия свещеник:

— Макар че се познаваме отскоро, не бихте ли ми казали, с какво мога да ви бъде полезен? Задължен съм ви толкова много…

— За мен е достатъчно, че този ден и тази среща ми доставиха такова удовлетворение. Навярно това ще ми помогне по-достойно да преживея връхлетялата ме скръб.

— Но какво се е случило? — попита господин Харди.

— Може би е по-добре да се каже, че това е една неприятна изненада — отвърна Гавриил. — Но щом се обърна с молитвите си към Бог, към праведния Бог, той ще ми прати утешение. Засега трябва да ви кажа довиждане, брате мой, като вярвам, че скоро ще се видим отново.

— Оставяте ли ме?

— Налага се. Първо искам да разбера, как това писмо ме намери тук, а след това ще трябва да се подчиня на една заповед, която сега получих. Брат ми Агрикол ще се върне при вас и ще ви съдейства с каквото може. Той ще ми предаде вашето решение и, ако вие искате това, къде и кога да се срещнем.

Вроденото благоприличие не позволи на господин Харди да разпитва повече за причините, огорчили толкова много Гавриил. Затова му отговори:

— Питате кога ще се видим? Утре, защото още днес напускам тази къща.

— Тогава, до утре — отвърна Гавриил и стисна ръката на фабриканта.

Господин Харди задържа десницата на младия мъж повече от приетото, като се усмихна притеснително:

— Прощавайте, но през последните дни съм се превърнал в едно дете, което се страхува, когато трябва да остане само.

— Сега аз съм спокоен за вас, защото разбрахте значението на моите думи. Докато поразсъждавате над тях, брат ми Агрикол ще се върне при вас. Още веднъж, довиждане, брате мой.

— Ще очаквам с нетърпение утрешната ни среща. Аз ще имам нужда от вашата подкрепа в първите дни след връщането ми в предишния живот.

След това младият свещеник напусна стаята.

Останал самичък господин Харди боязливо се огледа. Стори му се, че след излизането на Гавриил в помещението отново се прокрадва зловещ мрак, който се мъчеше да завладее цялото пространство.

След около четвърт час вратата се отвори и в стаята тихо влезе един слуга на преподобните отци, който подаде някакво писмо на фабриканта.

— От кого е този плик? — попита господин Харди.

— Изпраща ви го един гост на тази къща, господине — отвърна слугата и се поклони.

Господин Харди нетърпеливо разпечата писмото и успя да прочете следното:

„Господине,

едва днес, по-точно преди малко, разбрах, че се намирам с вас в тази къща. Тежката ми болест, крайното усамотение, в което живея, ще ви помогнат да разберете, защо не съм разбрал досега за вашето присъствие тук. Съдбата бе отредила до днешния ден да се срещнем само веднъж, но тази среща имаше голямо значение за вас, поради което вярвам, че не сте ме забравили.

Това обстоятелство пробуди у мен истинско съчувствие към преживяното от вас. Затова съм длъжен да поднеса своите почитания. Още повече, че днес научих, че искате да напуснете тази къща. Каза ми го преди няколко минути почтеният отец Гавриил, един от тези, които почитам и уважавам безгранично.

Мога ли да се надявам на вашето великодушие, господине, че сега, часове преди да напуснете нашето спокойно убежище, ще изслушате моята, може би неразумна молба. Това е молба на един беден старец, осъден на съвършено уединение и който не може да се надява да ви види сред глъчката на обществото, което завинаги е изоставил?

Ще очаквам с нетърпение вашия отговор, като ви моля още веднъж да приемете моите искрени почитания.

Ваш най-смирен и покорен слуга:

Родин“

След като прочете писмото и името накрая, господин Харди се помъчи да си спомни откъде би могъл да го познава този човек, но не можа да се сети.

Той се обърна към слугата, който чакаше до вратата:

— Господин Родин ли ви предаде това писмо?

— Да, господине.

— А кой е този господин Родин?

— Един много добър старец, който страда от тежко заболяване. Едва от няколко дена се чувства по-добре, но все още е много тъжен, много слаб и самотен. В тази къща няма по-достоен и благороден човек от него. Освен вас, господине… — завърши слугата и смирено се поклони.

— Чудно нещо — замислено отвърна господин Харди, — това име не ми говори нищо, нито пък се сещам за нашата среща, която според него била толкова важна за мен.

— Господине, ако ми дадете отговор — каза слугата, — ще го занеса на господин Родин. Той сега се намира в стаята на отец д’Егрини, за да се сбогува с него.

— Да се сбогува ли?

— Да, господине, защото преди малко дойдоха пощенските коне.

— За кого?

— За отец д’Егрини, господине.

— Той ли ще пътува някъде? — учуди се господин Харди.

— Да, но по всяка вероятност, няма да отсъства дълго, защото приготвеният багаж е много малко. Впрочем, навярно Негово Преподобие, ще се отбие да се сбогува и с вас… Какво да отговоря на господин Родин?

Писмото, което господин Харди току-що прочете бе написано в такава учтива форма, в него се говореше почтено за отец Гавриил, което накара решилият да напусне тази къща човек да отговори:

— Имайте добрината да предадете на господин Родин, че съм готов да го приема.

— Веднага отивам, господине — отвърна слугата и за трети път се поклони, след което излезе от стаята.

Останал сам господин Харди започна да се подготвя за тръгване, като не преставаше да мисли, кой ли ще е този господин Родин. Едновременно се мъчеше да си припомни някои позабравени молитви.

Не след дълго слугата се върна и предаде на господин Харди:

— Господин Родин е тук.

— Поканете го да влезе.

Родин престъпи прага, облечен в дълга черна роба, а в ръка държеше малката си копринена шапчица.

Господин Харди направи няколко крачки да го посрещне, но когато отблизо видя лицето му, той се дръпна назад, като едва успя да изрече:

— Вие, тук?! Да, имате право, че обстоятелствата при които сме се виждали са много важни…

— Драги господине — отговори бащински Родин, — бях сигурен, че не сте ме забравили.

XXXVII глава
Молитвата

Читателят си спомня онзи момент, когато Родин посети фабриката на господин Харди, за да го предупреди за нечестното предателство на господин дьо Блесак. Мигът тогава се бе сторил на господин Харди още по-ужасен, защото току-що бе научил за ненадейното тръгване на жената, която така силно обичаше.

При спомена за тази среща някога с Родин, съвсем естествена бе болезнената реакция на господин Харди. Все пак, припомняйки си съветите на Гавриил, той бързо се успокои, а на лицето му се появи безразличие.

— Трябва да призная, господине, че не съм вярвал да ви срещна в тази къща.

— Прав сте, господине — отвърна с дълбока въздишка Родин, — аз също не съм очаквал, че ще бъда принуден да дойда при вас, за да ви разкрия една голяма неправда, която е насочена срещу името ви на честен човек.

— Трябва да призная, господине, че тогава, при първата ни среща, вие ми направихте добро, което наистина много ме огорчи поради предателството на приятеля ми. Вероятно тогава не съм успял да ви се отблагодаря, както трябва, защото…

— Защото след предателството на господин дьо Блесак вие получихте още по-тежко съобщение — допълни Родин, като прекъсна господин Харди. — Никога няма да забравя нахълтването на онази бледа госпожа, която, без да се съобрази с моето присъствие, ви съобщи, че една личност, която вие силно обичате, е напуснала Париж.

— Така беше, господине и аз, без да ви благодаря, набързо излязох.

Настъпи кратко мълчание, което пръв наруши Родин:

— Знаете ли, господине, понякога се случват чудни съвпадения.

— Какво искате да кажете, господине?

— Тогава, когато идвах да ви съобщя, че сте предаден, в същия този момент самият аз…

Родин спря, като демонстрираше силно вълнение, а по лицето му премина сянка. Господин Харди съчувствено го попита:

— Какво ви стана, господине?

— Извинете ме — отвърна той с усмивка. — Благодарение благородните съвети на монах Гавриил, успях да разбера, какво е подчинение на съдбата. Въпреки това и до днес изпитвам силна болка, когато си спомня някои неща… И така — продължи с твърд глас Родин — на другия ден, когато дойдох да ви предупредя за предателството, самият аз бях предаден. Един син, едно захвърлено дете, което бях приютил…

Родин млъкна за момент, като прекара ръка през очите си и въздъхна тежко:

— Извинете, господине, че ви занимавам с проблеми, които едва ли ви вълнуват… Извинете ме за споделената скръб на един злочест старец.

— Толкова много съм страдал, така че ничия скръб не може да ми бъда чужда — отговори господин Харди. — Освен това, за мен вие не сте чужд човек. Освен, че тогава ми направихте добро, ние двамата изпитваме благородни чувства към един млад свещеник…

— Отец Гавриил! — извика Родин, като прекъсна господин Харди. — Той е моят спасител! Неговата привързаност към мен по време на болестта ми бяха направо изключителни.

— Да, господине, аз знам и познавам качествата на този млад мъж.

— Съгласете се, господине — продължи Родин отново, — че всяка неговата дума е лек за болната душа. Та не е ли той човекът, който те кара да обичаш вместо да страдаш?

— Така е и именно в тази къща имах възможността да направя това сравнение — обобщи с тих глас господин Харди.

— Аз съм щастлив — отново поде Родин, — че именно Гавриил се съгласи да ми стане изповедник, или по-добре да кажа довереник.

— Да — потвърди господин Харди, — той наистина предпочита довереността.

— Колко добре го познавате! — изрече ласкаво Родин, след което продължи:

— Отец Гавриил е по-скоро ангел, отколкото човек. Неговите думи могат да помогнат и на най-закоравелите грешници. Например аз, макар и да не бях безбожник, но все пак живеех в така наречената естествена вяра. Постепенно Гавриил промени моя светоглед и ме научи да вярвам истински.

— Ето какво е истински свещеник според Христа, свещеник на любовта и прошката — не се сдържа господин Харди.

— Това е самата истина — отвърна Родин. — Когато дойдох тук, аз бях почти в безсъзнание от скръб. Понякога, когато си представях, как този човек е отхвърлил и предал бащинските ми грижи, направо изпадах в мрачно самовглъбение. Денят се бе превърнал за мен в тъмна нощ.

— Прав бяхте, господине, като казахте, че се случват невероятни съвпадения — възкликна господин Харди, който постепенно се поддаваше на думите и настроенията, провокирани от Родин. — Сега вече се радвам, че ми се отдаде възможност да се срещна с вас, преди да напусна тази къща. Като ви слушам се уверявам още повече, че съм избрал правилния път. Пътя, който ми посочи отец Гавриил…

— Това означава, че аз, клетият старец, добре съм направил като потърсих съчувствието ви. Вярвам, че в молитвите си ще отделите място и за мене?

— Бъдете сигурен в това, господине. Но я ми кажете, вярно ли е, че ще останете в тази къща?

— Какво да ви кажа… Тук човек е толкова спокоен, има много време, което да посвети на молитвите си. Освен това — продължи Родин съвсем смирено, — сам се убедихте колко неправди съм преживял, колко страдания съм преглътнал… Поведението на онзи нещастник, който така ме излъга, а след това се отдаде на всички пороци. Бог трябва да е много ядосан за това. Аз вече съм съвсем стар и не ми остава нищо друго освен да се затворя и да се моля непрекъснато. Молитвата е моя радост и мое тежко задължение.

— Наистина, свещени и тежки са тези задължения — отвърна замислено господин Харди.

— Познавате ли живота на Рансе? — попита внезапно Родин, като погледна някак странно господин Харди.

— Основателят на манастира Трап ли? — учуди се господин Харди — Много отдавна не съм чувал, освен че нещо тъмно има в цялата история…

— Попитах ви, защото няма по-очевиден пример за всемогъществото на молитвата и на почти божественото състояние, в което тя може да доведе набожните души. С няколко думи ще ви разкажа тази поучителна и тъжна история. Господин Рансе… Извинете, но ми се струва, че ви отнемам времето…

— Не, не, всичко това живо ме интересува. Разговорът ми с отец Гавриил бе прекъснат неочаквано и сега, като ви слушам, имам усещането, че го продължавам. Моля ви, продължете.

— С готовност ще го направя, защото ми се иска поуките, които извлякох от разговорите с младия свещеник, както и от прераждането на господин Рансе, да бъдат полезни и за вас.

— Пак ли отец Гавриил?

— Да, именно той е човекът, който за доказателство на своите думи ми разказа тази история — отговори Родин. — Всичко, което ме крепи, което ми дава сила в трудното време, дължа на този млад и почтен мъж!

— Ще ви слушам с огромно внимание.

— Господин Рансе бе светски човек — внимателно започна Родин, като наблюдаваше за реакциите на господин Харди. — По-точно той беше военен, силно влюбен в младо момиче от богат род. Не знам, какво пречеше тази любов да завърши с женитба, но така или иначе тя се пазеше в тайна. Всяка вечер по едни скрити стълби господин Рансе отиваше при своята любима. Младите влюбени не можеха един без друг и затова нарушаваха установените обществени норми. Връзката им продължи цели две години.

При тези думи господин Харди се развълнува силно, а по челото му избиха ситни капчици пот. Спомените му го върнаха назад във времето и той си спомни собствената любов, която също бе тъй тайна и опасна.

Родин забеляза промяната у своя събеседник и побърза да продължи:

— По едно време, като си представяше на какви опасности е изложена неговата любима, господин Рансе бе готов да прекъсне връзката си с нея, колкото и тежко да бе това. Младата девойка, обаче, не даваше и дума да се издума за подобна раздяла, привличаше го в обятията си и двамата отново се сливаха в едно цяло. Господин Рансе не успяваше да устои на горещите молби на своята любима и двамата влюбени, запленени от огромното удоволствие на страстта забравяха заобикалящия ги свят, дори и Бог.

Господин Харди жадно попиваше думите, изречени от Родин. Във всяка една от тях той откриваше нещо от преди преживяното. Възкръсваха спомените му, които той смяташе за мъртви. Това връщане към предишните му чувства и страсти започна някак си да смущава съзнанието му.

Точно такава бе целта на Родин, който продължи своя разказ по предварително начертаната схема.

— Така настъпи онзи нещастен ден… Господин Рансе трябваше да вземе участие в избухналата война, затова се раздели с младата девойка. Когато след няколко месеца се върна, бе тъмна нощ. Предварително той бе изпратил писмо, но поради забавяне то бе пристигнало едновременно с неговото появяване. Също както много пъти бе правил, господин Рансе се изкачи по тайните стълби с разтуптяно от вълнение сърце, но намери любимата си мъртва.

— Ох! — извика господин Харди и закри лицето си с ръце.

— Да, тя лежеше мъртва — повтори студено Родин. — Две свещи горяха до леглото й. Паднал на колене господин Рансе не можеше да проумее настъпилия ужас. Искало му се да прегръща и целува красивата глава, да милва белите ръце… Той наистина хванал с двете си ръце главата на девойката, но когато понечил да я целуне, тя се откъснала от тялото… Точно така — продължил Родин, като видя как господин Харди се дръпва от ужас — младата девойка бе починала от някаква странна болест, поради което лекарите, за да открият причините, след смъртта й бяха направили аутопсия, бяха нарязали цялото тяло…

Навън вече се стъмваше. Стаята едва се осветяваше от последните слънчеви лъчи, по-точно от техните отражения. В тази обстановка лицето и очите на Родин изпъкваха зловещо на фона на черната му роба.

Господин Харди стоеше неподвижен, онемял от страшната история, която разкриваха пред него.

— А какво стана с господин Рансе? — попита той с променен глас, а по челото му се стичаха студени капчици пот.

— Два дни след това свръхчовешко преживяване — продължи Родин, — той се затвори, далеч от погледите на близки и познати. Началото на неговото уединение бе страшно, съпроводено с кризи и бълнувания. Два пъти дори се опита да посегне на живота си, за да се избави от страшните видения…

— И видения ли имаше? — попита господин Харди притеснен и ужасен.

— Да — отвърна натъртено Родин, — имаше страшни видения. Той виждаше девойката, умряла заради него в смъртен грях, че гори във вечни пламъци. По хубавото й лице се изписваше ужас от мъките, на които бе подложена. Зъбите й скърцаха от ярост, ръцете й се свиваха от болка. Тя проливаше кървави сълзи и отчаяно се обръщаше към любимия си: „Бъди проклет, ти който ме погуби! Проклет бъди!“

След тези последни думи Родин направи три крачки към господин Харди, като в същото време правеше и някакви заплашителни движения. Всичко това, съчетано с проникващия в стаята мрак, както и с преживяното от господин Харди, който в спомените си се връщаше към миговете, когато също бе се любил със своята любима… Към това се прибавяше страхът, че тя като католичка би могла да бъде осъдена на вечни мъчения — всичко това сега се стоварваше върху крехкото му съзнание и го притискаше със страшна сила. В този миг той се сети за Гавриил. Не го ли убеждаваше младият свещеник, че няма нищо по-приятно от това да молим Бога да прости на тези, които са ни сторили зло, или които ние сме заблудили? Но прошката съдържа в себе си идеята за наказанието. Точно това наказание сега Родин се опитваше да опише на своята жертва по такъв ужасен начин.

С разширени от ужас очи, господин Харди стоеше изправен, с кръстосани на гърдите ръце и повтаряше непрекъснато: „Проклет, проклет, проклет…“

След това почти извика, сякаш бе загубил контрол върху мислите си:

— И аз ще бъда проклет по този начин! Жената, която обичах и страстно любих, тя също един ден ще бъде осъдена да се мъчи в ада за моите прегрешения. Тя ще ме вика от бездната и ще пролива кървави сълзи. Проклет, проклет, проклет. А може би точно в този час тя вече ме проклина?! Боже мой, нима тя ще умре в смъртен грях?! Господи, имай милост за нея!

След тези думи нещастникът падна на колене и протегна ръце.

— Господине — извика приповдигнато Родин, като побърза да му помогне да се изправи, — приятелю, успокойте се. Много ще ми е мъчно, ако съм ви наранил, защото исках само да ви помогна.

— Проклет, проклет… Тя ще ме проклина! Тази, която толкова силно обичам, и която предадох на вечния огън… — изхлипа господин Харди, сякаш не забелязваше присъствието на Родин.

— Слушайте, скъпи господине — продължи последният, — оставете ме да продължа тази история. Тогава тя ще ви се стори толкова утешителна, колкото сега страшна. Заклевам ви в Божието име, припомнете си думите на отец Гавриил за радостта от молитвата.

— Наистина, неговите думи бяха успокоителни и лековити! Къде са те сега?!

— Нашият обичан свещеник говореше за радостта от молитвата.

— О, да… Молитвата.

— Слушайте моя разказ и ще се убедите, че именно молитвите избавиха господин Рансе от състоянието, в което бе изпаднал и го превърнаха в светец. Точно така, именно молитвите пропъдиха страшните видения и го изправиха на крака.

— Моля ви — тихо помоли фабрикантът — говорете ми за отец Гавриил. Само не споменавайте повече за онези пламъци и мъчения! Както и за кървавите сълзи!

Родин заговори твърдо и дори заплашително:

— Няма да ви говоря повече за тези образи на отчаянието, защото, както вече ви казах, господин Рансе, след като преживя всичките тези ужаси, благодарение на молитвите се успокои и позна насладата.

— Райските наслади? — повтори господин Харди, като постепенно идваше на себе си.

— Един слънчев ден, при него дойде свещеник, подобен на нашия Гавриил. Той разговаря с господин дьо Рансе и успя да го убеди, да го посвети в тайните на молитвата. Именно тогава господин дьо Рансе се преобрази, прероди се! Той разбра, че Бог го слуша. И вместо да забрави тази жена, той с часове мислеше за нея, като се молеше с името й за нейното спасение. Да, затворен в малка тясна стаичка, той бе истински щастлив да се моли за нея, ден и нощ. И бе щастлив!

Последните думи Родин изрече тържествено, защото предусещаше, какво ще бъде тяхното влияние върху господин Харди. За да затвърди постигнатото, той продължи без да даде време на фабриканта да се опомни:

— Но това не е всичко. За да постигне тази хармония господин дьо Рансе трябваше да приеме монашески сан. Помислете сам, колко монаси, затворени зад стените на манастирите са достигнали упоението на възвишените молитви? По този път тръгна той и се извиси високо, недосегаем за земните ужаси и тревоги. Така ден след ден, редувал пост и нощни молитви, той отслабвал и изнемощявал до момента, когато паднал пред килията си. Но духът му тогава полетял освободен и тържествуващ! Огряла го божествена светлина и той видял любимата жена.

— Тази жена, която със своите молитви успял да измъкне от вечните пламъци? — със затаен дъх попитал господин Харди.

— Да, същата тази жена — продължи Родин, увлечен от своето красноречие. — Тази жена била вече освободена от тежките мъки и не проливала кървави сълзи. Нещо повече, тя била станала хиляди пъти по-хубава отколкото била някога на земята. Усмихвала се на своя любим и му говорела: „Славу Богу, слава и на тебе, о любими мой!“

— Това е пътят на спасението — извика господин Харди. — Цял живот ще прекарам в пост и молитва, но ще спася моята любима! Давам всичките си години живот, за да мога да я видя поне за минутка! Една-едничка минутка с тази, която толкова обичам и за която ще отправя всичките си молитви…

— Само една минута? — попита бързо Родин, чието чело се бе оросило и в този момент приличаше повече от всякога на хипнотизатор.

След това той хвана господин Харди за ръката и му заговори още по-бързо и тайнствено:

— Не само един път, една минута в своя монашески живот, а почти всеки ден господин дьо Рансе виждаше своята любима.

Объркан от психическото въздействие, което оказваше върху него Родин, господин Харди извика:

— Дайте ми по-скоро малка стаичка и ме оставете сам с молитвите за нея!

В този момент вратата се отвори и вътре влезе отец д’Егрини, облечен в расо и придружен от един слуга, който носеше свещ.

Десетина минути след описаните по-горе събития, петнадесетина здрави момци, водени от Агрикол пресякоха улица „Вожирар“ и се отправиха към къщата на преподобните отци. Това бяха представители на работниците от фабриката на господин Харди и бяха упълномощени да му благодарят за скорошното завръщане.

Агрикол, който вървеше най-напред изведнъж видя, че от тайнствената къща излиза пощенска кола, теглена от буйни коне. Колкото повече се приближаваше тази кола до групата, толкова повече се свиваше сърцето на младия ковач. Някакво странно предчувствие свиваше сърцето му. Още повече го озадачиха спуснатите перденца, които скриваха пътниците в колата. Верен на своя инстинкт Агрикол не издържа и се хвърли пред конете:

— Елате веднага, приятели!

— Коларю, давам ти десет жълтици! Смачкай този хлапак и карай напред! — извика зад завесата отец д’Егрини.

Коларят, който се бе наслушал на всякакви истории, откакто холерата върлуваше в Париж, се уплаши, удари силно с бича си Агрикол по главата и дръпна юздите. Ковачът замаян политна назад и падна на земята. Конете изцвилиха и се втурнаха подплашени напред. Останалите младежи бързо се събраха около падналия ковач, неразбрали какво става.

XXXVIII глава
Спомени

Няколко дена след онази злополучна вечер, когато господин Харди попадна под влиянието на Родин и неговите способности да внушава и бе откаран извън Париж, се бяха случили и някои други неща.

Откакто бе пристигнал в Париж, маршал Симон живееше с двете си дъщери в една къща на улица „Тримата братя“.

Преди да въведем читателя в това скромно жилище, длъжни сме да припомним някои неща.

В деня, когато изгоря фабриката на господин Харди, маршал Симон бе дошъл, за да се срещне с баща си. Той искаше да се посъветва с него относно тъжното настроение, което от ден на ден все повече завладяваше двете му дъщери. Нека не забравяме, че маршал Симон дълбоко почиташе паметта на императора. Той го смяташе за герой и се прекланяше пред неговите подвизи. Но това не бе всичко. Един ден, това бе отдавна, императорът в изблик на добри чувства към маршала, го заведе при люлката на заспалия римски цар, показа му изключителната красота на детето и му рече: „Стари мой приятелю, закълни се, че ще служиш на сина, както служи и на бащата“.

Маршал Симон се закле и устоя на клетвата. По време на реставрацията той оглави едно военно съзаклятие в името на Наполеон II и се опита, макар и неуспешно, да вдигне един конен полк, който бе под командването на маркиз д’Егрини. Предаден, след яростен двубой с бъдещия йезуит, маршалът успя в Полша и по този начин избягна смъртното наказание. Не е необходимо да изреждаме отново обстоятелства, които по-късно отведоха маршала от Полша в Индия, а след това го върнаха отново в Париж. През това време, верни негови другари се бяха постарали и успели по време на юлските събития да възвърнат неговата титла и чин, които той бе заслужил при Ватерлоо.

Като се върна в Париж, след принудителното заточение, маршал Симон не можа дълго да се радва на дъщерите си, защото научи за смъртта на тяхната майка, която той силно обичаше. До последната минута той бе вярвал, че ще я завари жива в Париж, затова мъката му бе ужасна.

Не след дълго в живота му се намеси Родин и това още повече го обърка. Благодарение на тайните интриги на преподобния отец в римския двор, един от неговите хора, човек способен и предан, се бе явил веднъж при него със следното съобщение:

— Синът на императора умира, жертва на страха, който все още вдъхва името на Наполеон в Европа. Само вие, маршал Симон, можете да го измъкнете от тази бавна смърт, защото сте един от най-верните приятели на императора. Притежавам документи, които ще ви помогнат тайно да се споразумеете с едно лице във Виена. То от своя страна ще помогне за тайното изчезване на царя. С една дума, става въпрос за организирано бягство на Наполеон II от Австрия, където той умира бавно, тровен от тамошната атмосфера. Начинанието е опасно, но ако вие, маршал Симон се заемете с него, успехът може да бъде гарантиран. Всички още помнят вашата смелост, когато през 1815 година събирахте съзаклятници, за да помогнете на Наполеон II.

Всички във Франция по онова време знаеха за бавната смърт на Наполеон II във Виенския двор. Някои дори твърдяха, че свещениците възпитават сина, криейки от него всички заслуги на баща му, неговите славни подвизи. Час по час, ден след ден, те потъпквали всяка негова проява на самостоятелност, като по този начин му отреждали безрадостно бъдеще.

Не е трудно да се досетим, че като верен привърженик на Наполеон, бащата на Роза и Бланка не чака дълго да бъде увещаван. Той смяташе, че е задължен да помогне на Наполеон II.

За да провери истинността на документите, които му представи пратеника на Родин, маршал Симон изпрати преписка до един стар свой другар, изпратен още на времето с някаква мисия във Виена. Документите бяха потвърдени, което отново постави маршал Симон в деликатно положение. За да се наеме с реализацията на смелия план, той трябваше отново да се раздели с любимите си дъщери. Именно по този повод той бе решил да се посъветва с баща си. Точно тогава старият работник, убеден републиканец, бе тежко ранен при запалването на фабриката на господин Харди. Макар и умиращ, той не преставаше да се вълнува от грижите на сина си и успя да изрече своята последна заръка: „Сине мой, ти си натоварен с важна мисия. Ако искаш да изпълниш последната ми воля, не се колебай…“

За нещастие, старият работник бе изгубил много кръв и когато произнасяше тези думи, гласът му бе толкова отслабнал, че не се чуваше. По този начин маршал Симон остана все така объркан, като вътрешно бе убеден, че баща му е против един от двата пътя, по които можеше да поеме…

Накратко казано, той се измъчваше, че не е успял да чуе последните думи на баща си, които може би го съветваха да остане верен на чувствата към дъщерите си и да се откаже от смелото начинание. Или пък обратното, посъветвал го е да се заеме с изпълнението на клетвата, която преди години бе дал на Наполеон.

Това колебание, което се подсилваше от трагичната смърт на баща му, издъхнал в ръцете му, както и смъртта на жена му в лагерите в Сибир, грижата за двете му дъщери Роза и Бланка измъчваха маршал Симон.

Но когато госпожица Кардовил събра своите родственици, за да ги предпази от коварните планове на техните неприятели, между нея и двете сестри спонтанно възникна нежно приятелство, което сякаш за момент успокои маршала. За жалост този период се оказа твърде кратък…

XXXIX глава
Глупчо

Както вече казахме, маршалът живееше в скромна къща на улица „Тримата братя“. Неговата стая бе подредена по казармен порядък, просто и удобно. На стената, над леглото му бяха окачени различни оръжия, които му бяха служили вярно в боевете, в които бе участвал. Единственото украшение на стаята, ако можеше да се приеме за такова, бе малък бюст, подарък от императора.

Навън времето бе сравнително топло, но от престоя си в Индия маршалът бе станал чувствителен към температурата на въздуха, затова и сега огнището бе запалено.

Вратата, която бе закрита от завеса, тихо се отвори и в стаята влезе мъж, който носеше панер пълен с дърва. Той тръгна безшумно към камината, където коленичи и внимателно почна да подрежда цепениците.

След като свърши тази работа, този човек се приближи до другата врата и се ослуша, сякаш да разбере, дали се говори в съседната стая. Лицето му бе глуповато и бе нает като помощник — слуга и се занимаваше с разпалването на камините. Освен това той служеше за подигравка на останалите слуги, които се забавляваха с него.

Преди време, когато Дагоберт изпълняваше домоуправителската длъжност, на шега бе прекръстил този слуга с прякора Глупчо. Мъжът сякаш заслужаваше това ново име, защото лицето му бе плоско, с голям широк нос, а очите му имаха винаги глуповато изражение.

Ако някой обаче можеше отнякъде да види Глупчо в мига, когато се ослушваше дали се чува някакъв разговор от другата стая, щеше да забележи острите проблясвания на погледа му, който обикновено бе простоват и наивен.

След като послуша известно време, Глупчо се върна отново при огнището, взе панера до половина пълен с дърва и се приближи до вратата, където преди малко подслушваше. Почука тихо, но никой не му отговори. Почука втори път, по-силно, но отново никой не отговори. Тогава той изрече с дрезгав, креслив глас:

— Трябват ли ви дърва за огъня, госпожице?

Като не чу никакъв отговор, Глупчо остави панера на земята, полека отвори вратата на стаята, направи няколко крачки вътре в помещението, огледа се бързо и след това се върна. Имаше вид на човек, който току-що е извършил нещо тайно и важно. Тогава отново взе панера от пода и понечи да се отдалечи. В това време се отвори една от съседните врати и се показа Дагоберт.

Войникът бе учуден от присъствието на слугата и грубо подвикна:

— Ти какво правиш тук?

От този неочакван въпрос, както и от сърдитото ръмжене на Сърдитко, който следваше господаря си навсякъде, Глупчо се стресна и изпищя от страх. Дали този страх бе истински или не, не знаем, но за да засили впечатлението за уплаха, Глупчо изпусна панера и дървата се разпиляха по пода.

— Какво правиш тук, говедо? — повтори въпроса си Дагоберт, който бе повече готов да се разсмее, отколкото да се скара.

— Ох, господин Дагоберт, какъв страх! Боже мой! Добре че не носех някакви стъклени съдове, защото щяха да се изпочупят и кой тогава щеше да е виновен?

— Аз те питам, какво правиш тук? — рече Дагоберт.

— Не виждате ли, господин Дагоберт — отвърна Глупчо, като посочи обърнатия панер — носех дърва за камината на господина.

— Добре, добре… Сега взимай този панер и се измитай.

— Още ми треперят краката, господин Дагоберт. Какъв страх, какъв страх, какъв страх…

— Ще си вървиш ли, говедо? — разсърди се старият войник.

След това улови Глупчо за ръката и го тласна към вратата. Кучето му настръхна и заръмжа злобно.

— Ще си вървя, ще си вървя, господин Дагоберт — извика слугата, като вдигна панера. — Само кажете на Сърдитко да…

— Хайде измитай се, говедо, такова! — не издържа повече Дагоберт и изблъска Глупчо навън.

След това старият войник затвори вратата към задните стълби, приближи се до вратата на стаята, в която живееха двете сестри и я затвори. След това Дагоберт се приближи до леглото и откачи два заредени револвера от стената. Внимателно измъкна капсулите, върна оръжието на мястото му и въздъхна облекчено. Точно когато се готвеше да си тръгне той се сети нещо, върна се и извади от ножницата една много остра индийска кама. Огледа я внимателно, след това се наведе и като използва за опора крака на леглото строши острият й връх.

След това Дагоберт отиде да отвори двете врати и се върна до огнището. Облегна се на мраморната камина и се замисли. Сърдитко, сгушен до него, внимателно следеше всяко движение на господаря си. А господарят му бе замислен. Неприятни мисли терзаеха съзнанието му и той все не можеше да открие отговор за множеството въпросителни. От няколко дена маршалът бе станал по-особен и нервен. Явно бе, че се колебае да вземе някакво решение. Дагоберт се тревожеше и от присъствието на различните оръжия в стаята на маршал Симон. Познаваше добре своя господар и знаеше, че е способен на емоционални постъпки. Някакви писма също навярно са оказали влияние върху него, но Дагоберт не бе склонен да отдава такова значение на няколко изписани листа.

По едно време на вратата се почука тихо. Войникът, ядосан, че са прекъснали мислите му, отиде бързо до вратата и рязко отвори. Пред него изникна отвеяното лице на Глупчо.

— Защо не отговаряш, когато питам кой чука? — ядосано го изгледа войника и грубо го дръпна в стаята.

— Понеже преди малко ме изгонихте от стаята, господине. Затова не се обадих, за да не ви ядосам с името си.

— Казвай по-бързо, какво има!

— Сега ще ви кажа, господин Дагоберт. Един момък…

— Давай нататък!

— Иска веднага да разговаря с вас…

— Името му?

— Името ли, господин Дагоберт? — повтори Глупчо, като се хилеше нарочно.

— Да, говедо, казвай как му е името!

— Вие на майтап ме питате, как се казва този човек, нали господин Дагоберт?

— По всичко личи, че искаш да ме ядосаш! — извика старият войник и хвана Глупчо за врата. — Сега ми кажи името на този младеж.

— Чуйте ме, господин Дагоберт, не си струва да ви казвам името на този човек, защото вие много добре го знаете. Защото това е вашият син и чака долу да го приемете и да разговаряте с него.

Цялата тази сцена бе много изкусно изиграна от Глупчо, който по този начин вместо да разяри господаря си, успя да предизвика неговото съжаление. Дагоберт го погледна и тръгна към стълбите, като му направи знак да го последва.

Глупчо изпълни заповедта, но преди това незабелязано извади едно писмо и го пусна в стаята. След това настигна Дагоберт и му заговори:

— Вашият син е в двора, господин Дагоберт. Не искаше да се качи горе и затова остана долу…

Този път обаче сметката на слугата не бе включила Сърдитко. Кучето се повъртя след двамата в стаята и понеже беше дресирано да носи различни предмети на своя господар, видя подхвърления от слугата плик, взе го в уста и бързо се спусна по стъпалата.

XL Глава
Безименни писма

Дагоберт не бе виждал сина си няколко дена, затова много се зарадва на тази среща. След това двамата отидоха в едната от двете стаи, в които живееше старият войник.

— Как е жена ти? — попита бащата.

— Добре е…

Чак тогава Дагоберт забеляза промяната в лицето на Агрикол.

— Струва ми се, че си нещо тъжен. Да не се е случило нещо неприятно?

— Татко, струва ми се, че за нас всичко вече е свършено — отвърна ковачът примирено.

— За какво говориш?

— За господин Харди…

— Нали ми каза преди три дни, че ще ходиш да се видиш с него?

— Точно така и стана. Дори брат ми Гавриил се срещна с него и двамата разговаряха. След този разговор господин Харди бе много окуражен и повярва, че всичко ще се оправи. Дори взе решение веднага да се върне при нас. Когато с другарите ми отивахме да го вземем и се намирахме само на стотина крачки от къщата на черните раса…

— На черните раса ли казваш? — уточни мрачно Дагоберт. — Тогава е сигурно, че се е случило някакво нещастие.

— Така и стана — въздъхна Агрикол. — Когато видях откъм къщата да се спуска кола, някакво вътрешно предчувствие ме накара да застана пред конете. Сега вече съм сигурен, че с нея отведоха господин Харди!

— Искаш да кажеш, против волята му?

— Не, не насила. Тези свещеници са много опитни, когато трябва да убедят някого в нещо. Та не знам ли как постъпиха с клетата ми майка?

— Наистина, тя бе достойна жена, но успяха да я оплетат в мрежите си! Но какво стана с тази кола?

— Щом я видях сърцето ми се сви. Почти несъзнателно се изправих пред конете и извиках за помощ. В този момент коларят силно ме удари с камшика и аз политнах назад. Когато се опомних колата вече бе далече.

— Да не си ранен? — Дагоберт с любопитство и безпокойство огледа сина си.

— Не, не съм, само леко се одрасках…

— И какво стана след това?

— Отидох веднага при госпожица Кардовил и й разказах всичко. Тя веднага се разпореди да впрегнат нейната кола, за да можем да проследим къде ще откарат господин Харди. Посъветва ме, където и да го настигнем да се опитаме да го убедим да се върне.

— Наистина това е най-доброто, което е могло да се направи. Младата госпожица е проявила съобразителност.

— След час вече бяхме по следите на изчезналата кола. Други кочияши ни съобщиха, че са я видели да пропуска по Орлеанския път. Така стигнахме до Етамп, където местни хора ни казаха, че колата е свърнала в един черен път, който водел до една самотна къща в долината, на четири мили встрани от околните селища. Тази къща се наричала Valde Saint-Herem и била собственост на някакви свещеници. Нощта бе много тъмна и хората ни посъветваха да пренощуваме в гостилницата и на сутринта да продължим търсенето. Послушахме ги, а когато на разсъмване се приготвихме за път, видяхме наоколо да стърчат грозни скали и самотни черни дървета. Колкото повече навлизахме в долината, толкова по-пустинен ставаше пейзажът, сякаш не се намирахме до Париж. Най-после спряхме пред една голяма стара къща с червеникава мазилка и с малки прозорчета. В живота си не бях виждал по-самотно и неприветливо място. Слязох от колата и дръпнах звънеца. Отвори ми някакъв невзрачен човечец. Попитах го за отец д’Егрини, пристигнал снощи, дали е тук в момента, защото му нося много важно известие. Това успя да го заблуди и той ни пусна вътре. След малко отнякъде се появи самият абат д’Егрини, който като ме видя, се дръпна назад и изчезна. Трябваха ми само пет минути за да открия господин Харди…

— Давай нататък — нетърпеливо подкани Дагоберт.

— Щом му видях лицето и разбрах, че всичко е загубено. Той пръв заговори, а гласът му бе тих и нещастен. Каза, че знаел защо сме пристигнали, но той бил решил да се отдаде на молитви и пост за спасение на душата си и за спасение на близки нему души и сърца. След това ни се извини, но не можел да разговаря дълго, защото бил изморен от трудното пътуване. Казвам ти, за една нощ той бе станал неузнаваем: лицето му смъртно бледо, а очите му с един особен блясък. По едно време д’Егрини влезе при нас и господин Харди го помоли да ни изпрати! Представяш ли си? След това ми махна за сбогом и влезе в близката стая. Всичко бе свършено!

— Ясно, черните раса са го притиснали, както това са правили и с много други почтени хора — измърмори Дагоберт.

— Тогава аз — продължи развълнувано Агрикол — реших, че трябва да се върна тук, придружен от господин Дюпон. Не мога да си простя, какво успяха да направят тези хора от господин Харди! Те просто лишиха от нормален живот повече от триста души! Наместо да започнем всичко отначало, господин Харди е отделен в някаква зловеща къща и обречен на пуст и безплоден живот.

— Тези раса, тези раса — изруга Дагоберт настръхнал, без да скрива отвращението си, — колкото повече чувам за тях, толкова повече се страхувам. Виждаш какво направиха с господин Харди. Знаеш и за техните планове спрямо онази благородна девойка… Явно, тези хора са много силни. Предпочитам да се срещна с един полк руски гренадири, отколкото с десетина от тези свещеници. Но да не говорим повече за това, защото едва ли ще си помогнем с приказки.

Дагоберт въздъхна и след това продължи отново с още по-голямо вълнение:

— Аз също имам да ти казвам някои неща, които повече не мога да скривам. Длъжен съм да ги споделя с теб!

— Не ме плаши, тате, казвай по-бързо.

— Да знаеш, че ако не бяхте ти и двете беззащитни момичета, за които трябва да се грижа, отдавна да съм направил някоя глупост. Натрупаха се доста неща, от които би се уплашил и по-стар боец от мен…

— Не разбирам за какво говориш.

— От няколко дена маршалът не е на себе си.

— Но нали се срещна и разговаря с госпожица Кардовил?

— Прав си, след тази среща той се бе успокоил. Радваше се за нея и за младия индиец, а освен това започна да обръща по-голямо внимание на дъщерите си, които веднага забелязаха това. Но от два-три дни сякаш някакъв зъл дух е проникнал в него. Предполагам, че анонимните писма отново са започнали да го навестяват[1].

— За какви писма говориш, тате?

— Анонимни, без подпис на подателя. Спомни си, каква неприязън изпитва маршал Симон към онзи предател абат д’Егрини. Когато разбра, че той се намира наблизо, че е преследвал двете сирачета, както бе преследвал преди това майка им до нейната смърт, като разбра, че на всичкото отгоре е станал и свещеник, струва ми се, че едва не полудя от ярост. Искаше веднага да тръгне да издири този предател, но го успокоих и уговорих да не избързва. Обясних му, че това е човек, който никога няма да излезе на открит двубой, а щом от предател на отечеството си е станал свещеник, това говори още веднъж за отвратителния му характер. Маршалът ме убеждаваше, че такъв човек не бива да остане ненаказан за мъките, които е причинил на много хора. Тогава му припомних, че единствено съдът може да се произнесе и да възстанови истината. Припомних му също така, че госпожица Кардовил вече е направила официално оплакване срещу този престъпник за това, че незаконно е задържал дъщерите му в манастир. Всичко е въпрос на време…

— Може и да си прав — тъжно поклати глава Агрикол, — но срещу абата няма никакви явни доказателства и той отлично знае това. Преди няколко дена разговарях с адвоката на госпожица Кардовил, на когото отново разказах за трудностите, които имахме при прехвърлянето в манастира. Той обаче ми обясни подробно, че свещениците много добре били организирали всичко и успели да прикрият всички веществени доказателства. Така че, най-вероятно искът срещу абат д’Егрини щял да остане без резултат.

— За това най-много се ядосва и маршалът. Да ти призная, злобата му от ден на ден става все по-силна и невъздържана.

— Би трябвало да презре тези престъпници.

— А анонимните писма?

— За какво всъщност говориш, не те разбирам.

— Добре, ще ти разкажа всичко. Когато първоначалната ярост отмина, маршал Симон се съгласи, че да се нахвърли върху предателя, облякъл днес монашески дрехи, е все едно ако нападне жена или старец. Реши, че най-добре е да се отнесе с презрение към тази низка твар и ако може да го изтрие от съзнанието си. И ето, че точно тогава започнаха да пристигат анонимните писма, без подпис на подателя. Усещах, че неизвестни хора се опитват да разпалват омразата у маршала, да му напомнят непрекъснато за преживените болки и страдания. Освен това, в тях имаше упреци, че е станал малодушен и страхлив, затова не смее да се срещне с д’Егрини, който толкова време бе преследвал жена му и двете му дъщери. Дори и днес абатът продължава да се подиграва с него…

— Подозираш ли откъде биха могли да идват тези писма?

— Нищо не знам и именно това ме подлудява. Няма никакво съмнение, че са писани от неприятели на маршала. А това са предимно черните раса.

— Но защо свещениците ще пишат писма срещу отец д’Егрини?

— Аз също си мислех за това.

— Преди всичко трябва да разберем, с каква цел са писани тези писма.

— Това е от ясно по-ясно. Всички знаят какъв характер има маршалът. Той е емоционален човек, бързо се пали и вероятно на това залагат тези безименни автори. Те просто го подтикват към необмислени действия и добре са си направили сметката. Главата ми е патила от какво ли не, но този път трудно издържам…

— Може би ще успеем да измислим нещо.

— Само че това не е всичко. Преди един-два дни маршалът получи нови писма. Разбира се, че аз не съм ги чел, но бях при него, когато той възкликна пребледнял: „Дори и това не почитат! Повече не може да се търпи!“ След това захлупи лицето си в шепи. Нещо повече: той заплака!

— Маршал Симон да заплаче?!

— Да, маршал Симон заплака като дете…

— Какво е могло да има в тези писма?

— Преди време смятах, че животът му е така объркан след това, което се случи с жена му. Към мъката се прибави и преследването на двете му дъщери, което още повече съсипваше живота на маршала. Накрая, нали си спомняш, как баща му издъхна в ръцете му… Всичко това би могло да извади човек от равновесие. Вярно, че маршал Симон много страдаше, но той е мъжествен човек и успяваше да се владее. Но когато започнаха да пристигат тези писма, той се преобрази коренно. Започна да избухва, стана невъздържан.

Старият войник замълча, въздъхна тъжно и след това продължи:

— Ще ти кажа още нещо, сине… Преди малко се качих горе, в неговата стая и махнах капсулите от пистолетите.

— Нима допускаш такова нещо? — възкликна Агрикол.

— Вчера го заварих в такова нервно раздразнение, че мога да очаквам всичко… От известно време се среща и разговаря надълго с някакъв непознат за мене господин. Прилича ми на стар боец, с волево и открито лице. Забелязах, че след тези срещи нервното напрежение у маршала видимо се покачва. Опитах се да говоря с него за това, но той показа, че не му е приятно да обсъждаме подобен въпрос и аз си замълчах. Вчера този господин дойде отново и стоя до единадесет часа вечерта. Дойде жена му да го търси, за да се приберат заедно. След като си заминаха, веднага се качих при маршала да проверя дали има нужда от нещо. Той бе много блед, но изглеждаше спокоен. Каза ми, че нямал нужда от нищо и ме освободи. Знаеш, че моята стая се намира под неговата. Когато се прибрах чух го да се разхожда, а след това сякаш започна да хвърля столове и чупи предмети. Веднага изтичах горе, но той ми се скара. Аз обаче не си тръгнах и това го обиди още повече, но като разбра, че няма да го оставя в такъв момент се приближи до мен и ми рече: „Прощавай, Дагоберт, но преди малко се ядосах без особена причина. Стори ми се дори, че съм готов да скоча през прозореца. Дано не са ме чули дъщерите ми…“ Тогава на пръсти се доближи до вратата на тяхната стая и се ослуша. След това се обърна към мен и тъжно се засмя: „Добре, че спят, горките…“ Попитах го, каква е причината за подобна бурна реакция, не е ли някое ново анонимно писмо? Но той ме успокои, че не е това и ме помоли да отивам да си лягам. Само че аз се тревожех за него, затова не слязох по стъпалата, а останах известно време до неговата врата. Маршалът дълго време още се разхожда из стаята, но по всичко личеше, че се е успокоил. Прибрах се, но не можах да заспя. За щастие нощта премина спокойно.

— Но какво може да има, все пак…

— Не знам, но пак ти казвам, когато се качих горе, лицето му бе напълно преобразено, а очите му блестяха заплашително. А това, че можел да се хвърли през прозореца, направо е ужасно! Затова днес реших, че е по-разумно да извадя капсулите от пистолетите.

— Трудно е за вярване — измърмори тихо Агрикол, — такъв твърд човек като маршала да изпада в такива нервни кризи…

— Казам ти, че с него става нещо странно. Представи си само: през последните два дни въобще не се е виждал с дъщерите си. Не е чудно тогава, че двете девойки отново са тъжни, защото си мислят, че може да са причина за неговите преживявания. Как да им обясня, че това е невъзможно…

В това време на двора се чуха забързани стъпки. Дагоберт се обърна и видя маршал Симон. Лицето му бе бледо и изпито, а погледът му разсеяно и трескаво опипваше всичко наоколо. В ръцете си държеше някакво писмо.

[1] Известно е, че различни църковни организации и секти много често са използвали анонимните, безименни писма, обаждания и заплахи. Многоуважаваният кардинал La Tour d’Auvergne се оплакваше в едно писмо, което изпрати до вестниците, че напоследък е заплашван многократно. Това се оказа цял заговор срещу него. ↑

XLI глава
Златният град

По времето, когато маршалът Симон четеше писмото, попаднало му случайно с посредничеството на Сърдитко, двете му дъщери се намираха в стаята си. Същата, в която преди време незабелязано се бе промъкнал Глупчо.

Клетите деца, сякаш съдбата ги бе изоставила. Тъкмо бяха оставили черните дрехи, с които жалеха за смъртта на майка си и почина дядо им, след тежкото раняване. Трябваше отново да облекат траурните дрехи. От това те изглеждаха по-възрастни, а в погледите им личеше тъга.

По едно време Бланка с тих глас се обърна към сестра си:

— За какво си мислиш, сестрице, та си толкова тъжна?

— Мисля си за златния град на нашите сънища — отговори Роза след кратко мълчание.

Бланка не се въздържа и прегърна сестра си. И двете отлично знаеха, кой е техният златен град… Това бе Париж, заедно с техния баща. Веселият и безгрижен Париж.

Не съществуваше вече за тях този град.

— Кой знае, може след време той отново да бъде златен? — тихо изрече Бланка.

— Едва ли… Баща ни е тук, а ние пак не сме радостни и едва ли ще бъдем някога…

— Ще бъдем, когато се съберем с мама… — отговори Бланка и обърна очи към небето.

— Тогава онзи сън, който сънувахме в Германия, е може би предвестник…

— Може и да се сбъдне, както се сбъдна този, в който Архангел Гавриил ни закриляше и ние се спасихме при корабокрушението…

Двете сестри замълчаха прегърнати, сякаш се страхуваха някой да не ги раздели. По едно време Роза се обърна към Бланка с измъчен глас:

— Пак от онези писма… Страх ме е, сестрице. Няма никакво съмнение, че е един и същ автор.

— Трябва да го скрием, защото може да навреди на някой от нашите близки.

Бланка се наведе и взе писмото в ръка.

— Но как е успяло да попадне тук? — учудено попита тя.

— Както и останалите — все в отсъствието на възпитателката.

— Действително, защо трябва да се чудим толкова много, като едва ли ще разкрием тайната. По-добре да го прочетем и да преценим дали е като другите.

Отвориха го внимателно и зачетоха:

„Скъпи момичета,

Продължавайте да обожавате своя баща, защото е много злочест, а вие сте неволната причина за неговите страдания. Никога не ще можете да разберете огромните жертви, които му се налага да прави заради вас. Той е жертва на бащиния си дълг! Макар и да го обичате силно, не показвайте това пред него и по този начин ще облекчите донякъде болките му. Не разкривайте, че знаете за тази тайна, дори и пред Дагоберт, който толкова много ви обича. В противен случай и вие двете, и вашият баща и близките ви приятели, ще се окажете в голяма беда, защото имате страшни врагове.

Не губете надежда, че скоро нещата ще се оправят и вие отново ще бъдете щастливи със своя баща. Този ден не е далече!

Изгорете и това писмо, като другите.“

Много умело написано, то бе предназначено да въздейства на най-съкровените чувства на двете момичета. Като се има предвид моментното състояние на маршал Симон, всеки ред в него бе изчислен точно и попадаше в целта.

Момичетата, които и без това бяха станали много чувствителни, лесно се поддаваха на тези редове, които в голяма степен отговаряха на това, което те виждаха с очите си. Та нали често тяхното присъствие, без да знаят защо, причиняваше тъга на баща им. Те обаче не се досещаха, че именно хладното им държане измъчваше маршал Симон. По този начин нещата неусетно се преплитаха, което и бе единствената цел на неизвестния подател.

Точно такъв бе планът начертан от Родин. Той разчиташе на това, че объркан от поведението на своите дъщери, а също така и настройван срещу отец д’Егрини, маршал Симон ще се разколебае и няма да предприеме организацията и изпълнението на операцията по спасяването на Наполеон II.

След като прочетоха писмото двете момичета останаха смълчани и разтревожени една до друга, хванати за ръце. Изведнъж Роза се изправи, отиде до камината и хвърли писмото в огъня.

— По-добре да изгори, отколкото да се случат някакви неприятности или нещастия.

— Едва ли могат да бъдат по-големи от тези, които вече са ни сполетели. Интересно, с какво бихме могли ние да бъдем причина за нещастията на баща ни?…

— Кой знае, Бланка — прошепна Роза, чиито сълзи бавно се стичаха по красивото лице. — Може би не сме такива, каквито той би желал да сме?

— Може да се срамува от нас, защото не сме достатъчно образовани. А понеже ни обича, затова и страда.

— Помниш ли когато ни заведе в онази наша роднина, госпожица Кардовил? Тя бе толкова мила, че когато си тръгнахме той ни я даде за пример…

— Явно това е причината… Госпожица Кардовил бе така красива и възпитана, толкова фина, че действаше успокоително на всички ни. Изглежда татко ни е сравнил с нея…

— Слушай, сестрице, в стаята на татко някой говори високо.

— Наистина — каза Бланка и двете момичета се заслушаха, — а и някой се разхожда… Прилича на баща ни.

Когато гласовете в съседната стая станаха високи и невъздържани двете момичета се изплашиха.

— Да се махнем оттук…

— Защо, нали не вършим нищо лошо?

— Защото чуваме думи, които баща ни не знае, че достигат до нас.

— Права си, трябва да излезем…

— Но чуй, та той се кара на Дагоберт?

— Невероятно, какво толкова може да се е случило, та да се държи така със стария войник?

Последва силен шум от счупване на някакъв предмет и двете сестри, уплашени до смърт, бързо избягаха.

XLII глава
Раненият лъв

Какво всъщност ставаше в стаята на маршал Симон. Отначало той бе сам и нервно се разхождаше. Мъжественото му лице пламтеше зачервено от гняв, а очите му святкаха. На високото му чело пулсираше вена, която издаваше голямото напрежение, в което се намираше благородният мъж. Приличаше на лъв, който наранен не можеше да се защитава или напада, защото бе ограничен от железните решетки на клетката.

По едно време той се спря до камината и с раздразнение позвъни със звънчето. Не след дълго на врата се показа един слуга.

— Предаде ли на Дагоберг, че желая да разговарям с него? — ядосано попита маршалът.

— Изпълних заповедта ви, но господин Дагоберт изпращаше сина си и каза, че след това ще дойде…

— Добре, добре… — маршалът махна раздразнено с ръка на слугата да си върви.

Започна отново да се разхожда нервно из стаята. В ръката си мачкаше писмото, което така странно бе взел от Сърдитко.

Най-после вратата се отвори и Дагоберт влезе.

— Измина много време, откакто изпратих да те извикат, господине! — изрече ядосано маршалът.

— Извинете, маршале, но изпращах сина си…

— Прочети това писмо — прекъсна го маршал Симон и му подаде плика.

След това, докато Дагоберт четеше, маршалът продължи да се разхожда из стаята, като събори с крак един стол:

— Ще рече, че в собствената ми къща има хора, които са подкупени от враговете ми и работят за тях! Прочете ли писмото?

— Поредното злодеяние — отвърна хладнокръвно Дагоберт.

— Това писмо е подло, но то казва истината! — заяви решително маршала.

Дагоберт го изгледа без да може да прецени, какво иска да каже с това.

— И знаеш ли кой ми набута това писмо в ръцете? Това е направо дяволска работа… Взех го от кучето ти.

— От Сърдитко? — Дагоберт бе смаян от чутото.

— Точно така и няма съмнение, че тази лоша шега е твое дело.

— Едва ли бих си позволил подобни шеги, маршале! — отговори обидено Дагоберт, който не разбираше причините за гнева на маршала. — Трудно ми е да си обясня, как е станало това… Сърдитко е научен да носи и сигурно е намерил писмото в къщата, след което…

— Кой тогава е оставил тук това писмо? Значи сме заобиколени от предатели! Не говори ли това за нехайство от твоя страна?

Той махна с ръка да не го прекъсват.

— Двадесет и пет години воювам! Изправял съм се очи в очи с цели вражески войски, бил съм на заточение, но съм издържал. Сега, обаче, искат да ме убият с игла! Кой и защо толкова ме мрази! На този свят имам само един истински неприятел и това е д’Егрини. Изглежда, че е дошло времето да приключа отношенията си с този човек завинаги! Стига толкова търпение…

— Но помислете, маршале, та той е един свещеник…

— Какво като е свещеник? Виждал съм го как върти сабя и вярвам, че ще успея да го принудя да се защитава.

— Но маршале…

— Казвам ти, че повече това положение не може да се търпи! Тези подлости трябва да придобият лице и плът! Те обръщат живота ми, съсипват дните и нощите ми! Накрая излиза, че няма и на кого вече да разчитам…

— Маршале, аз няма да оставя тези неща да минат така — спокойно, но твърдо заяви Дагоберт.

— Какво искаш да кажеш?

— Не е вярно, че няма на кого да се облегнете и да разчитате. Отлично знаете, че съм от хората, които са готови да влязат в огъня заради вас.

Тези простовати, но решителни думи въздействаха на маршала и той заговори по-спокойно:

— Прав си, че не трябва да се съмнявам в теб, но това подло писмо ме извади от равновесие. Затова се показах неблагодарен…

— Нека не говорим повече за това, маршале. По-добре ми кажете, какво толкова ви ядоса?

Лицето на маршал Симон отново стана бледо, а погледът мрачен.

— Мразят ме, презират ме…

— Вас?

— Да, мен… Всъщност, защо да крия от теб. Делили сме толкова болки и радости… Забелязвам напоследък, че когато срещна някои от старите бойни другари, те обръщат глава и не отговарят на поздрава ми.

— Заради анонимните писма ли?

— По всяка вероятност подобно отношение е свързано с тях.

— Но това не е възможно! Та вие сте човек, който се ползва с уважението на хората, да не говорим за известността ви.

— Когато говорим за конкретни неща, останалото е празнословие. Вече ми се случи, като се доближа до някоя група да прекъснат разговора си. Имам чувството, че това не са стари бойни другари, а хора, които не желаят присъствието ми. На пръв поглед това може да се стори на някого дребно нещо, но мен ме разстройва.

— Въпреки, че вярвам на всяка ваша дума — каза учуден Дагоберт, — струва ми се, че малко преувеличавате нещата.

— Добре, ето ви последният пример: отивам тази сутрин на посещение у генерал д’Авринкур. Служехме като полковници още в императорската гвардия. Много честен и прям човек. Затова направо го попитах дали знае защо така се е променило отношението към мен. Помолих го да не ми спестява нищо, в името на старата ни дружба.

— И какво ви отговори той?

— Хладно и спокойно д’Авринкур ми заяви, че не е чувал никакви слухове или клевети по мой адрес. Направи ми впечатление, че се обръща към мен с „маршале“, което не е правил досега. Попитах го за причината, но той отново съвсем делово ми обясни, че нямало причина да го упреквам в неуважение. Неуважение! Тогава се опитах да му обясня, че не за уважението става дума, а за истинската бойна дружба и за сърдечността. Уви, отговорът му си остана все такъв, хладен и безпристрастен. Заболя ме толкова много, че в един момент ми мина мисълта да го предизвикам на дуел, но веднага се отказах, защото разбрах абсурдността на положението.

За момент маршалът замълча, след което продължи още по-развълнувано:

— По всичко личи, че вече не се ползвам с любовта и уважението на близките ми приятели и познати. Не знам на какво се дължи това, но знам, че е отвратително и унизително! По-честно щеше да бъде ако в очите ми бяха казани причините, за да мога поне да се защитя. Тази студенина ме наранява много повече, отколкото каквато и да било обида. Въобще напоследък животът ми сякаш се спуска по някаква стръмнина. Откакто умря баща ми, всичко се преобърна с главата надолу. Дори в къщата си нямам спокойствие и радост. Връщам се и заварвам някакви странни писма без автор. На всичкото отгоре, дъщерите ми, които толкова обичам, също от известно време странят от мен. Как да им обясня, колко много са ми нужни днес?

След последните думи на маршала Дагоберт не издържа и го прекъсна:

— Вашите дъщери странят от вас? Вие ли казвате това?

— Боже мой, аз не ги обвинявам, защото те може би имат някакво основание…

— Имат основание? — Дагоберт възбуден повиши глас. — Чувате ли се, какво говорите? Та нали майка им толкова пъти им е разказвала, какъв човек сте. Нали същото съм правил и аз безброй пъти! Нима не учехме децата ви на обич и уважение към вас?

— Вие ги защитавате — отвърна маршалът тъжно — защото те, в известна степен, са свикнали повече с вас, отколкото с мен…

Дагоберт бе толкова смаян от това твърдение, че не можа да отговори нищо.

— Всичко това — продължи маршалът, — би могло да се нарече обикновена неблагодарност. Винаги съм ви завиждал, когато виждах как се отнасят те с вас, защото пред мен те са мълчаливи и смутени. Ако бях сигурен в тяхната обич, сега щях да презра всичките неприятности, които ми се стовариха на раменете.

Като видя, че Дагоберт тръгва решително към стаята на Роза и Бланка маршалът викна след него:

— Къде отиваш?

— Да доведа дъщерите ви, маршале.

— Защо е нужно това?

— За да ги изправя пред вас и да им заявя: „Скъпи деца, баща ви твърди, че вие не го обичате“. Само това ще им кажа. Нищо друго!

— Забранявам ти да правиш това! — Извика маршалът.

— Тогава, защо въобще ви е нужен Дагоберт? Вие нямате право да бъдете така несправедлив към децата си!

Старият войник отново тръгна към вратата.

— Дагоберт, заповядвам ти да се върнеш!

— Слушайте, маршале, аз съм ваш войник, ваш подчинен, ваш слуга, ако щете — отвърна някогашният гренадир, — но когато трябва да защитавам дъщерите ви, никакво звание и чин не могат да ме спрат. Всеки спор се решава най-често, когато и двете страни изслушат аргументите си.

Ако маршал Симон не беше хванал Дагоберт за ръката, войникът щеше да влезе в стаята на момичетата.

— Спри се! — отсече маршалът така категорично, че старият войник се закова. — Да не смяташ, че е по-почтено, ако извикаш двете девойки и пред мен ги накараш да заявят, колко много ме обичат? Ако аз бях направил така, че те наистина да изпитват любов към мен, щеше ли да се налага сега да разговаряме по този въпрос?

— Ех, маршале — заговори Дагоберт и тъжно повдигна рамене, — не ярост, а болка изпълва сърцето ми, като слушам думите ви. Помислете само: говорите за собствените си деца!

Маршал Симон сякаш се смути от думите на стария войник, затова гласът му стана по-спокоен:

— Все пак, не е ли вярно, че момичетата се отнасят с огромно уважение към теб? Питам те без задни мисли, съвсем открито…

— Боже мой — въздъхна тежко Дагоберт, — ако следваме тази логика на мислите ви, то ще ви кажа, че те са най-близки с кучето ми Сърдитко. А вие сте им баща и запомнете от мен, че децата винаги изпитват известна свенливост от родителите си. Още повече, когато годинките им станат повече… Уважавали повече мен! Боже мой, та ако не са ми мустаците, аз отдавна да съм се превърнал в някаква грозна бабичка. Освен това, около смъртта на баща ви вие бяхте толкова разстроен, че те се притесняваха за вас и не смееха да ви досаждат с присъствието си. Затова мога да ви кажа само едно: вие сте несправедлив към тях. Истината е, че те много ви обичат.

— Оплаквам се от това, от което страдам — замислено отвърна маршалът.

— Вашите страдания ще бъдат още повече, защото тези, които толкова ви обичат ги виждат и чувстват.

— Отново ме упрекваш, Дагоберт.

— Така е, маршале и не го крия — заяви старият войник, — защото ако някой трябваше да се оплаква, то това са вашите дъщери. Именно тях вие лишавате от внимание и ласки.

— Господин Дагоберт — прекъсна го маршалът сурово, — вие прекалявате!

— Да, наистина прекалявам — продължи Дагоберт, който толкова се бе развълнувал, че не можеше вече да спре, — защото защитавам едни беззащитни момичета, които са свикнали да търпят и да не се оплакват от нищо.

Маршал Симон успя да се овладее и възвърна предишното си спокойствие.

— Господин Дагоберт, благодарен съм ви за всичко, което сте направили за мен и семейството ми…

— Защо, маршале, защо не искате да извикам момичетата? — не се предаваше старият войник.

— Не разбираш ли, че тази сцена е ужасна? Не желая децата ми да стават свидетели на личните ми страдания. Аз имам известна гордост и не смятам, че е нужно дъщерите ми да ме виждат слаб и безсилен. Ти трябва да уважиш тази моя гордост…

— Да я уважа ли? Не мога да направя това, защото е предизвикана от неправда. Да не говорим, че дъщерите ви усещат, че има нещо и се терзаят… Вината за това е ваша, маршале.

При тези думи маршал Симон не издържа. Лицето му се зачерви, а гласът му гневно прозвуча в цялата къща:

— Напуснете веднага стаята, господин Дагоберт!

Усетил, че е преминал границата на благоприличието и си е позволил повече от допустимата близост, старият войник веднага реагира:

— Извинете, маршале, но не го сторих от неуважение към вас.

След това Дагоберт се обърна и тихо излезе от стаята.

Останал сам маршал Симон започна нервно да се разхожда из стаята. Един или два пъти неуверено се доближи до стаята на Роза и Бланка, но сякаш някаква невидима сила го възпираше да влезе при тях. Накрая, обзет от моментна решителност, той изтри избилите капки пот на челото си и почука на вратата на детската стая.

XLIII глава
Изпитание

Като видяха развълнуваното лице на баща си, двете момичета станаха прави. Те бяха чули емоционалния разговор, който се водеше допреди минута в тяхно отсъствие и уплашени очакваха, каква ще бъде развръзката.

В един момент сестрите, като видяха колко е тъжен маршала, бяха готови да се хвърлят в обятията му, но споменът за писмото, което бяха прочели същия ден ги възпря. Бащата също се спря нерешително в средата на стаята и не знаеше как да започне така желания разговор с момичетата. Така, застанали един срещу друг, те се гледаха, без никой да посмее пръв да протегне ръка. Уплашени от анонимните предупреждения Роза и Бланка стояха свити една до друга, в очакване баща им да им помогне.

„Все същата студенина…“, помисли си маршалът с горчивина, а сърцето му се сви от мъка. Въпреки това той се приближи до момичетата и им се усмихна:

— Добър ден, деца.

— Добър ден, татко — отвърна с готовност Роза, която не бе толкова предпазлива, колкото сестра си.

— Вчера не можахме да се видим — продължи маршал Симон, — защото бях служебно зает. Надявам се, че не ми се сърдите за това.

Той се усмихна отново, но не посмя да им каже, че когато се върна през нощта е влизал в спалнята им, за да ги погледа.

— Няма за какво да ти се сърдим, татко — отговори Бланка, като наведе очи надолу.

— Искам да ви питам още нещо. Ще страдате ли много, ако ми се наложи да отсъствувам известно време от къщи?

— Няма нужда да се притеснявате за нас… — каза Роза, като си спомни онзи пасаж от писмото, в който се твърдеше, че той е принуден да прави много жертви заради тях.

Този отговор, който бе изречен с притеснение и болка, се стори на маршала зле прикрито безразличие. Отново се отвори раната, която толкова време го бе измъчвала. Наистина ли бе възможно собствените му деца да не го обичат?

Маршал Симон толкова бе отчаян, че лицето му се промени, изкривено от мъка. Очите му тъжно се взираха в очите на двете момичета сякаш търсеха да открият там топлина и сърдечност.

В този миг Роза и Бланка, забравили всякакви предупреждения и заплахи, се хвърлиха на врата му и го обсипаха с целувки.

Деца и родител си бяха казали всичко. Без думи и клетви, без обяснения и чуждо посредничество. Сякаш някаква искра бе разпалила огън в сърцата на тримата.

Замаян от постъпката на двете момичета маршалът ги милваше несръчно, а устните му целуваха челата им. Накрая не издържа и възкликна радостно:

— А мислех, че съм ви загубил! Те са ме обичали през цялото време! Нека ме презират и унижават, за мен това вече няма никакво значение. Аз съм с моите деца и ние се обичаме!

— Татко — плачеше щастлива Роза, — нали ще бъдем постоянно заедно? Нищо вече няма да ни разделя!

Бланка, която бе по-срамежлива се притискаше до гърдите на баща си и щастливо се усмихваше. Баща и деца говореха без да се изслушват. В думите им се таеше цялата неизречена радост от толкова време насам.

В това време откъм стълбите се чу учестеното дишане на изморен човек, който се изкачваше на горния етаж. След по-малко от минута на вратата се показа мустакатото лице на Дагоберт. До него, въртейки весело опашка, нетърпеливо пристъпваше Сърдитко. Старият войник се спря на прага, извади шарена кърпа и изтри овлажнелите си очи. Този стар боец, който през живота си бе преживял какви ли не неща, бе срещал смъртта очи в очи, сега плачеше и не се срамуваше от сълзите си. Едва намери сили да се обърне с разтреперан глас към маршал Симон:

— Е, маршале, аз нали ви казвах…

— Остави сега това — намигна му маршалът, сякаш го предупреждаваше да не отваря дума за отминалия вече разговор, — ти се оказа по-добър баща от мен. Ела при нас, стари приятелю.

И маршал Симон подаде ръка на стария войник.

За миг настъпи пълна тишина в стаята.

Изведнъж веселият доскоро Сърдитко изръмжа предупредително. Всички се обърнаха и видяха, че до вратата е застанал Глупчо. Сега той изглеждаше още по-разсеян от друг път. Стоеше прав, с вечния панер за дърва в ръце, а в него малка метличка от пера, която служеше за раздухване на огъня.

При други обстоятелства появата на Глупчо може би щеше да подразни участниците в емоционалната сцена, но този път неговото присъствие предизвика само смях. Маршалът, който бе готов да угоди на всеки в тези вълнуващи за него минути, се обърна към слугата:

— Какво искаш, драги?

— Това не съм аз, господине — отговори Глупчо, като постави едната си ръка пред гърдите и се поклони.

Двете момичета се разсмяха още по-силно.

— Как така не си ти? — попита маршалът.

— Тук, Сърдитко! — заповяда Дагоберт на кучето, което сякаш усещаше тайните намерения на мнимия глупак и ръмжеше срещу него.

— Не съм аз, господине. Но един слуга ми предаде да извикам господин Дагоберт, че господин Роберт иска да го види, а аз нали нося дърва в панера, та затова…

Маршал Симон настръхна при споменаването на името Роберт. Именно това бе човекът, който изпълняваше посредническата мисия при Родин във връзка с плана за отвличането на Наполеон II.

Все още весел и щастлив, маршал Симон предаде на Глупчо:

— Помоли господин Роберт да ме почака в кабинета. Сега ще дойда.

— Добре, господине, — отвърна Глупчо и се поклони ниско.

Като останаха сами, маршалът се засмя високо:

— Както сами разбирате, в такъв прекрасен ден и час, човек не може да остави прекрасните си дъщери, дори заради един господин Роберт, нали?

— Това е прекрасно, татко — извика весело Бланка, — защото този господин не ми харесва твърде много.

— Има ли тук перо и мастило? — попита маршалът.

— Разбира се, татко — разбърза се Роза, — ето ги на масата. Маршалът седна зад бюрото, след което направи знак на Дагоберт да отиде при него.

— Знаеш ли какво бях решил малко преди да вляза в тази стая?

— Не знам, маршале.

— Смятах да се самоубия. На децата дължа живота си…

Без да дочака отговора на стария войник маршалът започна да пише.

— Само че опитът ви щеше да е неуспешен, защото бях извадил капсулите от пистолетите.

Маршалът рязко се обърна и продължително изгледа Дагоберт. Войникът наведе глава, но личеше, че не прави това от смущение.

— Слава Богу, тези мисли вече не се въртят в главата ми.

Като завърши краткото писмо той сгъна листа и го подаде на Дагоберт.

— Предай това на господин Роберт и му кажи, че ще се видим утре.

Старият войник взе писмото и излезе.

— А сега, млади госпожици, не считате ли, че си спечелих две целувки за това, че отпратих господин Роберт?

Това сякаш бе знак двете момичета отново да прегърнат баща си.

В същото това време, когато радостта властваше в къщата на маршал Симон, някъде далеч, двама пътника, макар и разделени един от друг, мислеха за едно и също тайно нещо…

XLIV глава
Развалините на манастира Свети Йоан Кръстител

Слънцето бавно залязваше.

В най-усойното място на гъста борова гора се намираха развалините на манастир, който някога е бил построен в чест на Свети Йоан Кръстител.

Каменните стени бяха покрити с бръшлян, мъх и други паразитни растения, които придаваха на руините мрачен и тайнствен вид. Няколко срутени свода и стени с тесни прозорчета още стърчаха самотно в мрачната сянка на големите дървета.

Над руините, самотна и зловеща стърчи върху ощърбен постамент, притисната от различни растения, исполинска каменна статуя. Тя представлява обезглавен човек, облечен в старинна дълга дреха. В ръцете си държи някаква странна паница, в която е поставена глава… Всъщност това е неговата глава. Йоан Кръстител, обезглавен по заповед на Ирод.

Възцарилото се мълчание наоколо се нарушава единствено от раздвижването на големите клони, които глухо шумят, сякаш стенат.

Неочаквано, сякаш изникнало от горски полумрак, на това страшно място се появява бледо човешко лице.

Лице на жена.

Тя пристъпва бавно и боязливо към руините. Спира се и започва да тъпче пръстта, която някога е била благословена. Дългата й рокля се отваря от вятъра и се показват краката й, целите потънали в прах, треперещи.

Край извора, в подножието на статуята на Свети Йоан Кръстител има голям заоблен камък. Върху него се свлича жената, останала без дъх от умора.

А от много дни насам, от много години, от много векове тя върви, върви и все не се уморява…

За първи път краката й са целите в рани.

За първи път! Тази, която преминаваше с равна крачка през пустини, където цели кервани потъваха в горещите пясъци.

Която бе пресичала вечния сняг на северните страни, където нито едно човешко същество не можеше да издържи.

Тази, която пощадиха всепоглъщащите пламъци на пожарите и буйните води на бързеите.

Най-сетне тази, която от векове насам нямаше нищо общо с човечеството, сега за първи път усещаше болки…

Нозете й кървят, ръцете й тегнат от умора, измъчва я страшна жажда.

Тя се усеща слаба, измъчва се, но продължава да върви.

Защото вярваше, че радостта й ще бъде голяма…

И когато напуканите й устни докоснаха кристално бистрите води на ручея, от гърдите и се изтръгна въздишка и тя спря да пие. В един миг само жената бе забравила смъртоносната жажда. Оглеждаше се внимателно в огледалната водна повърхност и един вик се изтръгна от гърдите й. Вик на голям религиозен екстаз, който сякаш бе неизречена благодарност към Бога.

В природното огледало тя бе видяла, че е остаряла. За няколко часа, за няколко минути, за няколко мига само, тя бе остаряла.

Тя, която вече осемнадесет века преминаваше от свят в свят, от поколение в поколение, оставайки винаги на двадесет години.

Сега беше остаряла и вече можеше да очаква смъртта.

Всяка измината минута от живота й вече я приближаваше към физическия край.

Озарена от великата надежда на остаряването тя се изправи, събра ръце пред гърдите си и започна да се моли.

Очите й уморено се спират на фигурата на обезглавения Свети Йоан Кръстител.

Главата, която мъченикът носи в ръцете си, през полузатворените клепачи, сякаш внимателно се взира в скитницата-еврейка. Този поглед е топъл и милостив.

А тя е сигурно Иродиада, която в голямото упоение на някакъв езически празник, бе поискала обезглавяването на този светец!

И точно сега, когато тя бе застанала в краката на статуята, безсмъртието, което тегнеше върху Иродиада, започна да се стопява.

Нощта постепенно настъпва, мрачна и бурна.

Силен вятър пронизва върховете на боровете.

Над черните тела на дърветата, издебвайки разкъсаните сиви облаци, бавно започна да си пробива път луната.

Молитвата на скитницата-еврейка сигурно ще бъде чута.

Изведнъж очите й се затвориха, ръцете й се впиха една в друга, и тя остана коленичила сред развалините, неподвижна като надгробна статуя. Тогава, в този миг, я осени странно видение!

XLV глава
Голгота

Ето какво бе видението на Иродиада:

На върха на висока, оголена, стръмна и камениста планина се издига Голгота.

Слънцето залязваше, както сега, когато еврейката, изнемощяла от умора, се влачеше към развалините на манастира Свети Йоан Кръстител.

Големият бял кръст, забит на Голгота се извисява над пустите и мрачни долини, забил чело в навъсените облаци.

Навсякъде властва гробно мълчание.

От време на време черни исполински соколи разсичат въздуха с крилете си и се спускат на земята, за да умъртвят заловените жертви.

Голгота е издигната с огромен, нечовешки труд от разкаял се грешник. Сторил някога голямо зло на много хора той, за да изкупи деянията си и своите грехове се довлякъл на колене в тази пустош и като отшелник прекарал остатъка от живота си под огромния кръст.

От едната страна на Голгота с трясък се откъртват скали и рухват надолу, в полите на планината.

В същото време странник вече повече от час се изкачва по стръмния сипей.

Този пътник още не се вижда, но вече отекват неговите сигурни, равномерни крачки. Най-накрая той достига върха и огромният му силует се врязва в кървавочервеното от последните слънчеви лъчи небе.

Този пътник е сродник на Христос по бедност, а челото му е прорязано от тъмна линия.

Странният пътник е ерусалимският майстор.

Същият майстор, който озлобен от немотията, от земните неправди, от лъжата и различните пороци, безмилостно се бе отнесъл към страданията на Божия син, понесъл кръста си, бе го изгонил от къщата си с думите: Върви, върви, върви…

От този ден нататък, Бог, който не забравя да отмъсти, от своя страна бе заповядвал на ерусалимския майстор: Върви, върви, върви…

И той тръгна на път, който нямаше край.

Бог не се задоволи с това отмъщение, а още прокле скитника смъртта да бъде негов спътник. И осеяха се с надгробни кръстове земните долини и равнини, планини и пустини.

Единствена почивка за скитника евреин в безграничната му скръб бяха дните, в които Божията ръка го тласкаше в мрачно уединение.

Като пресичаше тази привечер усойната поляна, като се изкачваше по стръмния сипей към Голгота, пътникът бе избавен от едно: не чуваше вече жалния звук на погребалните звънци, които доскоро звучаха в ушите му, когато минаваше през населени места…

Всеки ден този скитник, захвърлен в бездната на своите мисли, вървеше насочван от невидимата Божия ръка с наведена глава. Погледът му не търсеше слънцето, нито облаците. Така премина и тази гора, заизкачва се по каменистата планина, без да види Голгота, без дори да погледне разпятието.

Той мислеше за последните потомци на своя род. Със сърцето си усещаше големите опасности, които все още ги заплашваха.

И в своето горчиво отчаяние, страшно като дълбините на океана, ерусалимският майстор приседна в подножието на Голгота.

В този миг последният слънчев лъч прониза натрупалите се черни облаци и заля върха на планината, върха на Голгота, с огнена светлина, сякаш бе лумнал пожар.

Евреинът бе опрял чело на ръката си. Дъгата му коса, развяна от вятъра закриваше бледното му лице. Тогава с другата си ръка той оправи косите си и изведнъж остана изумен. Пръстите му държаха сиви кичури, а не черните, които се спускаха допреди малко върху раменете му.

И той като Иродиада, бе остарял!

Движението на възрастта му, което бе спряло от осемнадесет века, отново се възвърна.

От този момент и той, като скитницата еврейка, можеше да се надява, че ще умре…

Тогава той падна на колене и протегна ръце към Бога с единствената молба да му разкрие тайната, възвърнала радостната надежда.

Изведнъж погледът му се спря на разпятието, извисило се над Голгота. Така, както еврейката бе погледнала главата на светия мъченик.

Очите на прикования към кръста го гледаха сякаш с благост и всепрощаваща добрина, макар че именно той го бе проклел преди толкова време да броди по света…

„О, Христос! — извика евреинът. — Отмъстителната Божия ръка ме доведе пред този кръст, който ти носеше… Когато навремето ти спря да починеш пред прага на моята къща, аз в моето озлобление те изгоних и ти казах. «Върви, върви, върви»… Ето, че след толкова време аз отново съм пред този кръст. И ето, че косата ми най-сетне е посивяла. О, Христосе, в своето божествено ложе, прости ли ми вече? Дойде ли краят на моето вечно скитане? Дава ли ми божествената милост най-сетне спокойствието на смъртта, от което бях лишен досега? Моля те, ако ме постигне твоята милост, то нека тя постигне и онази жена, която е наказана като мен! Закриляй, моля те и последните потомци от моя род! Каква ще е тяхната участ? Боже, единият от тях, единственият, който бе развратен от нещастието, вече изчезна от този свят. За това ли посивя косата ми? Краят на моето престъпление тогава ли ще настъпи, когато не остане нито един представител от прокълнатия ми род? Ще успеят ли потомците ми да излязат от страшните опасности, надвиснали над тях? Ще могат ли да получат след моето изкупление опрощение за прежните грехове? Или са завинаги осъдени от теб, Боже мой, като проклети потомци на проклет род? Те ли ще изминат срама и престъплението мое? Кажи ми, о Боже, ще простиш ли на мен и на тях? Или ще накажеш и тях, както направи това с мен?“

* * *

Небето отдавна бе почерняло, а нощта се бе спуснала над цялата земя. Скитникът евреин обаче не бе забелязал това. Паднал на колене, той се молеше в подножието на разпятието.

XLVI глава
Съветът

На следващия ден, в който маршал Симон и неговите дъщери преживяха така дълго чаканата радост, в двореца Сен Дизие се случиха някои любопитни неща.

В една от стаите разговаряха княгинята и Родин. Преподобният отец е в неизменната си поза, облегнат на камината, а ръцете му поставени в задните джобове на черния редингот. Големите му кални обувки бяха оставили диря по белия килим, който покриваше салона. Лицето на йезуита бе озарено от задоволство.

Госпожа Сен Дизие бе както винаги скромно облечена, както подобава на жена, близка до църковните среди. Тя наблюдаваше с нескрит интерес Родин, който в представите й постепенно се бе слял с образа на отец д’Егрини.

Хладнокръвието и острият ум на някогашния секретар допадаха на тази горда парижанка. Тя бе покорена от острия му нюх към проблемите на деня и дори понякога острите му и цинични забележки не я смущаваха много.

— Та така, госпожо — говореше убедително Родин, — новините от превъзходния манастир Saint Herem са отлични. Силният ум, свободният мислител господин Харди вече е влязъл в лоното на нашата света, католическа църква.

Родин изговори последните думи високопарно, а набожната княгиня се поклони.

— Божията благодат осени този безбожник — продължи Родин. — При това така силно го обхвана, че в своето възхищение той пожела да участва в обред за приемане в нашето свето Общество.

— Отче мой, така бързо? — учуди се княгинята.

— Вярно, че нашите правилници не допускат прибързани решения, но в случая се касае за болен, обречен човек, който сам пожела, преди да умре да ни завещае своето богатство. За Божията слава, разбира се…

— Наистина ли господин Харди се намира в такова окаяно положение?

— Треската го съсипа. А да не забравяме и всичките нещастия, които му се стовариха през последните седмици и го подтикваха по пътя на спасението — продължи с тъжен тон Родин. — Този слаб физически човек не можа да издържи на огромното нервно натоварване и психиката му рухна. Бих казал, че след няколко дена…

Свещеникът поклати зловещо глава.

— Нима толкова скоро, отче?

— Да, краят му наближава. Добре е, че успях все пак да положа нужните грижи и да приема този грешник в последния му час и да го подготвя за член на светото Общество, на което според правилника той е длъжен да остави цялото си имущество. По този начин се погрижих за спасение на душата му. Изтръгнахме още една жертва от ноктите на Сатаната!

— Браво, отче! — възкликна княгинята. — Отец д’Егрини ми разказа колко мъжествено сте се борили срещу влиянието на абат Гавриил.

— Абат Гавриил — отговори Родин — бе наказан за това, че се намеси в нещо, което не го засягаше, както и друг път е правил. Аз поисках неговото спиране и неговият владика се вслуша в думите ми, като го отзова. Говорят, че за да си запълва времето, посещавал болните от холера и им раздават християнско милосърдие. Ние, разбира се, не сме срещу подобни неща… Но еретичните му внушения се усещат от цял час разстояние…

— Той е опасен човек — потвърди княгинята, — защото умее да оказва влияние върху хората. Радвам се, че вие така блестящо сте се справили с този неприятен абат Гавриил, което още веднъж изтъква вашите превъзходни качества. Бих казала, че сте новия Иван Златоуст.

— Добре, добре, госпожо — грубо я прекъсна Родин, като повдигна рамене, — аз — златоуст! Моите са по-бледи, а зъбите ми са малко почернели. Вие, разбира се, се шегувате с това „златоуст“…

— Но, отче…

— Госпожо, на мен не пробутвайте такива неща — отвърна грубо Родин. — Аз презирам ласкателствата и никога не лаская другите.

— Простете ми, отче — помоли го набожната жена, — аз отлично разбирам вашата скромност. Просто не издържах да не се възхитя на умението ви да печелите и най-трудни двубои. Освен това именно вие предсказахте преди няколко месеца, че двама членове на рода Ренепон, ще бъдат изолирани от наследството. Това вече е факт…

След тези думи Родин погледна княгинята по-благосклонно. Самият той смяташе, че след такова боледуване и след като бе поставен на пост и молитва в онова затънтено място, господин Харди можеше спокойно да се задраска от списъка.

След малко възрастната жена продължи:

— Един от тези хора, окаян работник, намери смъртта си, след като се бе отдал на своите пороци. Другият вие успяхте да вкарате в пътя на спасението. Възхищава ме, отче, вашата прозорливост, защото помня думите ви: „За постигане на целта си, ще използвам техните страсти“.

— Малко прибързано се радвате — прекъсна я нетърпеливо Родин, — защото срещу нас са все още вашата внучка, онзи индиец, маршал Симон и неговите дъщери. Тези лица все още са близо до наследството на Ренепон и затова ни предстои много работа.

— Разбирам ви…

— Затова, госпожо, не бива да губим време и да се хвалим един друг. Трябва сериозно да мислим за бъдещето. Великият ден, първи юни, наближава. Дано Бог даде, да не видим повече тези четирима членове на омразния род и негови наследници. В техните ръце то ще послужи за нови трагедии, а когато то стане наше, на Обществото, значи служи на Бога и неговата църква…

— Така е, отче.

— Затова вие трябваше да се срещнете с хората си и да разберете, какво е станало с вашата внучка.

— Аз се срещнах с тях, но резултатът бе незадоволителен. Надявам се вторият ми опит да бъде успешен.

— Надявам се, че новото й положение ще позволи да се предприеме нещо ефикасно — заключи Родин със зловеща усмивка. — Тя и индиецът вече са заедно и вярват, че нищо не може да попречи на щастието им. Дори Фарингея им се струва безопасен. Да се надяваме, че Бог ще накаже това престъпно и суетно щастие.

Разговорът бе прекъснат от отец д’Егрини, който влезе в стаята и още от вратата извика:

— Победа!

— Какво казвате? — попита княгинята.

— Тази нощ замина! — отвърна отчето.

— Кой замина? — опита се да уточни Родин.

— Маршал Симон — възторжено отвърна отец д’Егрини.

— Няма съмнение, че разговорът с генерал д’Авринкур му е повлиял — заяви старата госпожа, — защото знам, че генералът, както и много други е повярвал на разпространените слухове. Няма лоши средства, когато човек е решил да се бори с безбожието!

— Знаете ли някакви подробности? — попита Родин.

— Идвам направо от Роберт — каза отец д’Егрини — описанието, годините, всичко отговаря на външния вид на маршала, който освен това тръгнал с паспорта си. Едно-единствено нещо учудило вашият човек.

— И кое е то? — със съмнение побърза да уточни Родин.

— Само допреди един ден маршалът бил мрачен и затворен в себе си. Изведнъж вчера засиял, развеселил се. Когато Роберт го попитал, каква е причината за такава рязка промяна, маршалът му отговорил: „Отивам да изпълня едно свещено задължение, затова радостта ми е огромна.“

При тези думи и тримата участници в разговора се спогледаха.

— Интересно, каква ли е причината за такава рязка промяна? — рече княгинята замислено. — Та ние очаквахме, че дори и да се съгласи да проведе операцията, това би било свързано с отрицателни вълнения.

— Нищо не разбирам — каза Родин замислено, — но все пак, най-важното е, че е заминал. Това ни дава основание веднага да започнем да действаме срещу дъщерите му. Взел ли е със себе си онзи проклет стар войник?

— Не — отвърна отчето, — за жалост, не. Той е стара лисица и вероятно ще бъде много предпазлив. За съжаление, единственият човек, който в краен случай би могъл да ни помогне, сега е болен от холера.

— Кой е той? — нетърпеливо попита княгинята.

— Морок. На него можехме да разчитаме за всичко и по всяко време. За съжаление, освен че е болен, той е застрашен и от нещо, което съвсем не е по-безопасно от тази болест.

— Какво казвате?

— Преди няколко дена едно от неговите кучета го е ухапало, а след това се разбрало, че било бясно.

— Но това е страшно! — извика княгинята. — Къде се намира сега този човек?

— Пренесох го в една от временните болници в Париж, защото засега само холерата е показала признаци. Това е голямо нещастие за нас, защото този човек бе много верен и решителен. Войникът, който пази сирачетата е направо недостъпен и единствен Морок можеше да се справи с него.

— Така е — рече замислен Родин.

— Особено след като го налегнаха съмнения относно анонимните писма — допълни отец д’Егрини.

— Щом стана дума за писмата — прекъсна го Родин, — смятам, че има някои неща, които вие трябва да знаете. Освен вече известните ви писма, маршал Симон получи и много други, които му писах аз. В тях съм вложил цялото си умение да го настроя срещу вас.

Отец д’Егрини смаяно изгледа Родин.

— Интересно, какво е наложило да постъпите по този начин, Ваше Преподобие?

— Първо, за да премахна съмненията от вас. Освен това, не е лошо маршалът да бъде изваден от равновесие. Естествената му реакция би била буйна, невъздържана и единствената възможност да впрегне енергията си е да се включи в начинанието по измъкването на онзи презрян престолограбител.

— Може и да е така — отбеляза саркастично отчето, — но в този ход има известна опасност за мен.

— Защо?

— Защото, ако маршалът избухне над нормалните граници, би могъл да си спомни нашата стара вражда и да потърси възмездие…

— И какво ще стане?

— Какво ли? Просто може да забрави, че съм свещеник…

— А, ето каква била работата, вас просто ви е страх — каза презрително Родин, като прекъсна отец д’Егрини.

При тези думи преподобният отец не издържа и скочи настървено:

— Ваше Преподобие позна напълно: да, мен ще ме е страх. Но ще ме е страх, да не забравя в един миг, че съм свещеник и твърде добре да си припомня, че съм бил военен.

— Наистина ли? — иронично подхвърли Родин. — Нима все още държите на онова назадничаво чувство за чест? Дрехите на свещеника не са ли угасили още онзи ялов огън? Още ли се варите в онзи глупав казан, в който звучат празни думи от типа на „военна клетва“, „чест“, „Наполеон II“?

Родин впи проницателен поглед в отец д’Егрини.

— Струва ми се, че Ваше Преподобие напразно споменава подобни опасения — каза отчето, като напрегна цялата си воля, за да запази самообладание.

— Аз съм ваш ръководител и съм длъжен да знам какво ще направите, ако в даден момент маршал Симон вдигне ръка срещу вас…

— Господине — не издържа преподобният отец.

— Тук има само свещеници! — прекъсна го грубо Родин.

Отец д’Егрини наведе глава и с голямо усилие задържа гнева си.

— Питам ви, — продължи упорито Родин, — какво бихте направили, ако маршал Симон ви удареше?

— За Бога, престанете — каза отец д’Егрини, — оставете ме.

— Или, още по-конкретно, какво бихте направили, ако ви удареше по един шамар от двете страни? — упорстваше хладнокръвно Родин.

Отец д’Егрини бе пребледнял от гняв. Ръцете му се свиваха в юмрук, а слепоочието му пулсираше нервно. В същото време Родин, който съвсем умишлено задаваше тези въпроси, внимателно наблюдаваше всяка реакция на бившия полковник.

Набожната княгиня, която само допреди минути бе възхитена от бившия секретар, в този момент намираше неуместно отношението му към преподобното отче.

В това време отец д’Егрини успя да наложи цялата си воля и на лицето му се възвърна спокойното изражение, а гласът му бе равен и гладък:

— Ако ме настигне подобна обида, ще помоля Бог да ми даде смирение и търпение.

— Няма съмнение, че Бог ще бъде снизходителен към вас — отвърна Родин хладно, но видимо доволен от проведения изпит.

Точно в този момент на вратата се почука два пъти. Някакъв слуга влезе в стаята и предаде голям плик на княгинята.

Госпожа Сен Дезие погледна Родин сякаш искаше разрешение от него, след което отвори писмото.

— Има надежда — извика тя, като се обърна към двамата мъже. — Молбата за забрана е законна и съвпада с друга молба за забрана. С една дума, моята внучка от утре може да бъде заплашена от крайна бедност. Тя, която е толкова разточителна… Какво нещо е животът…

— Няма съмнение, че в такъв случай може да се очаква характерът й да стане по-благ… — каза замислено Родин. — Искам да кажа, че ще стане по-сговорчива.

— За да постигнем крайния резултат, обаче — каза княгинята, — ще трябва да предизвикам нейната гордост. Затова е наложително да се видя с нея.

— Госпожица Кардовил едва ли ще приеме да се срещнете — подхвърли отец д’Егрини.

— Много е вероятно — каза старата госпожа, — защото в момента е безумно щастлива! Но мога да й напиша нещичко след което тя сама ще се яви при мен. Познавам я аз…

— Вярвате ли в това? — усъмни се Родин.

— Не се тревожете за това, отче. Щом честолюбието й бъде поставено на карта, могат много неща да се постигнат.

— Това е още едно доказателство, госпожо, че не бива да се губи никакво време. Нашата цел се приближава!

— Колкото до омразата — продължи княгинята, — госпожица Кардовил се убеди във възможностите ни, когато заведе дело по повод затварянето й в болницата и отвличането на дъщерите на маршал Симон. Слава Богу, ние имаме приятели навсякъде.

— При тези обстоятелства — каза Родин, — заминаването на маршал Симон е добре дошло за нас. Сега трябва да насочим удара срещу дъщерите му.

— Но как? — запита княгинята.

— Преди всичко някой трябва да се срещне и разговаря с тях. След като добре ги опознае, ще знаем и как да подходим.

— Но войникът е с тях непрекъснато — обади се отец д’Егрини.

— Тогава ще трябва да се разговаря с тях пред него. А той може да бъде подкупен.

— Той? — отец д’Егрини нервно се засмя. — Това е направо глупаво.

— Познавам го нелошо — каза ледено Родин, като си повдигна рамената. — Нали точно мен му представи госпожица Кардовил, като неин освободител, когато ви набедих, че сте душата на тази комбинация. Освен това, той едва ли е забравил, че му върнах онзи смешен кръст, в болницата на д-р Баление. Освен това, не забравяйте, че пак аз бях този, който взе момичетата от манастира и ги закара на баща им.

— Така е — обади се княгинята, — но оттогава изтече много време и моята внучка вече всичко е разкрила. Тя сама ми е казвала…

— Че ме счита за свой най-голям враг — довърши Родин. — Отлично. Казала ли е това на маршала? Говорила ли му е за мен? Дори и да му е казала сигурни ли сте, че маршалът е споделил с този стар войник? Всъщност, когато отида в къщата ще разбера всичко, съдейки по това, как ще ме посрещнат.

— Кога смятате да направите това посещение? — осведоми се княгинята.

— Утре сутринта.

— Боже Господи — прекръсти се княгиня Сен Дизие — пазете се, отче!

Йезуитът се усмихна и черните му зъби лъснаха между тънките устни:

— Щом съм решил да отида там, значи ще отида! А вие — той се обърна към отец д’Егрини — изпратете веднага писмо до Виена, за да съобщите за пристигането на маршал Симон. Планът трябва да се спазва строго. За всеки случай, госпожо, утре се пригответе да ме придружите със своята карета.

На следващата сутрин, в осем часа, госпожа Сен Дизие в своята карета, а Родин в друга кола, тръгнаха към къщата на маршал Симон.

XLVII глава
Щастие

Два дена са изминали, откакто маршалът е отпътувал.

Часът е осем сутринта и в къщата все още е тихо. Дагоберт внимателно се доближава до стаята на момичетата, за да не ги събуди. С него, както винаги, е Сърдитко. Сърцето на стария войник се свива. „Дано децата не са чули нищо тази нощ“. Това е единствената мисъл, която измъчва съзнанието на Дагоберт.

Неочаквано, откъм детската стая долитат радостни възклицания и смях. Сърдитко веднага реагира на познатите гласове и се разлая. Тогава от стаята се чу звънък детски глас:

— Сърдитко е дошъл да ни събуди.

Кучето започна да души вратата и да върти весело опашка.

— Господин Сърдитко — извика от спалнята Роза, — щом си толкова ранобуден, можеш ли да ни кажеш, колко е часът?

— Разбира се, госпожице, часът е вече осем — отвърна Дагоберт, като придружи тази реплика с ръмжене, но не можа да се сдържи и се разсмя басово.

— О, това бил самият Дагоберт? — продължи шегата Бланка. — А пристигна ли нашата Августина?

Старият войник изведнъж се смути и отговори, като се запъваше леко:

— Момичета, на вашата учителка й се наложи да отсъства… само няколко дена, разбира се… Днес, ще се наложи да се оправяме сами.

— Да не се е случило нещо неприятно, Дагоберт? — вече сериозно попита Бланка.

Войникът се обърка още повече:

— Не, не, тя отиде по работа… да навести някакъв свой роднина… Вие се оправяйте, аз ще дойда след четвърт час.

След това Дагоберт побърза да тръгне към стълбите, като си мислеше, че трябва на всяка цена да предупреди Глупчо, за да не се изпусне пред момичетата.

Останали отново сами, двете сестри се заеха със сутрешния тоалет. Разресаха косите си една на друга, като не преставаха да се шегуват. Така е винаги, когато човек преживее отдавна чакана радост. Тъжните и неприятни преживявания остават в миналото, сякаш никога не са съществували. Двете момичета имаха основание да се чувстват щастливи. Най-накрая бяха се убедили в искрената обич на своя баща, а също така му дадоха доказателства за любовта си към него.

Затова е съвсем понятно, защо бяха така весели и жизнерадостни тази сутрин. Припомняха си случки с Глупчо слугата, имитираха го и се превиваха от смях.

— Жалко, че татко не си е вкъщи, за да чуе смеха ни — каза Роза, която оформяше в прическа косите на сестра си.

— Права си, защото съм сигурна, че това би му доставило голямо удоволствие.

— Искаш ли, сестрице, още днес да му напишем писмо, в което да му разкажем за дръжките от метли, които разнася Глупчо с панера за дърва? Това ще го развесели, а и ще го успокои, ако се тревожи за нас.

— Да му пишем ли? Нима забрави, че само той може да ни праща писма, но ние не трябва да му отговаряме.

— Права си, бях забравила. Но можем да направим друго: ще му пишем писма на нашия адрес, което означава, че ще ги получи, като се върне. Това не е лоша идея, признай това.

— Наистина хрумването ти е оригинално. Предполагам, че ще се забавляваме доста, когато ги четем след време заедно с него…

— Освен това — продължи Роза, — не бива да забравяме, какво ни каза татко на сбогуване: „Не се натъжавайте, деца мои, а се гордейте, защото отивам да изпълня дълга си. Това е свято дело. Представете си, че някъде живее изоставено сираче, на което никой не обръща внимание. То страда и се измъчва. В същото време, неговият баща е бил мой благодетел и аз съм дал пред него клетва, че ще се грижа за детето му. Е, нали е достойно да изпълня тази моя клетва?“

— Браво, запомнила си думите му наизуст! — възхити се Бланка. — Ние, като достойни негови дъщери, ще го разберем и няма да го съдим, че ни е оставил сами за известно време. Може чудесно да се забавляваме, затова няма да усетим дните на раздяла.

— Имам приятното усещане, че този път щастието ни е споходило завинаги…

— Значи мислим по един и същ начин. Щом сме тримата заедно, сигурна съм, че нищо не може вече да ни се случи.

— Пропускаш Дагоберт и Сърдитко. По-верни стражи няма в целия свят…

В това време откъм стълбището се чу тежкото дишане на стария войник. Момичетата отвориха вратата и влязоха в салона.

— Ти май си ни подслушвал, а любопитко?

— Разбира се, че чух какво си говорите. Да ви призная честно съжалявам само за едно, че слухът ми не е като на Сърдитко, та да чуя повече неща от разговорите ви. Мъжки момичета сте вие, затова толкова ви обичам!

Роза се засмя на тези думи и се обърна към сестра си:

— Бъди сигурна, че докато си дойде татко, този стар фронтовак ще ни научи на доста солени изрази.

— Не отричам — започна да се оправдава Дагоберт, — че в речника ми се намират някои и други пиперливи ругатни, но от тях понякога ми олеква, когато се повиши градусът. Може ли човек да изтърпи всичките неприятности на битието, ако приема всичко навътре и не смее да изпсува на висок глас, поне веднъж.

— Забрави какво си казал в този момент — закани му се Роза с пръст, — защото ако те чуе госпожа Августина…

— Права сте — отвърна старият войник, като се мъчеше да прикрие неспокойството си, — тя е много добра и възпитана жена.

— Понеже стана дума за нея — прекъсна го Бланка, — не е лошо да припомня нейните притеснения, че любовта й към нас не можела да се сравнява с твоята, скъпи ни Дагоберт. Това е голям комплимент за теб.

— Наистина, тази жена имаше, тоест… има много добро сърце.

Старият войник отново се притесни, защото му бе трудно да прикрива чувствата си.

В това време сестрите, които не бяха усетили вълнението на Дагоберт продължаваха да говорят за госпожа Августина.

— Доколкото знам, тази жена е вдовица на един татков войник, който загинал в някакво сражение. Може би това е причината така добре да ни разбира…

— Преживяваше с нас всяка наша болка — прекъсна Роза сестра си, — а неведнъж съм я виждала и да плаче. Всъщност, скъпи наш Дагоберт, ти в последно време не се ли въртиш повече от необходимото около тази възпитана госпожа?

Момичетата се засмяха в един глас.

Увлечени в този разговор, никой от тримата не беше забелязал, кога до вратата е застанал слугата Глупчо. Той се поклони театрално и обяви:

— Дошъл е господин Родин.

Преди още момичетата и старият войник да разберат това съобщение, йезуитът нахлу в салона така решително сякаш бе тръгнал да превзема някаква крепост.

Дагоберт, който бе изненадан неприятно от този акт, се обърна към Глупчо и му кресна:

— Кой ти разреши да водиш външни хора тук?!

— Прощавай, господин Дагоберт — отвърна Глупчо и се свлече на колене, събирайки ръцете си като за молитва.

— Напуснете стаята веднага! И вие също, господине! — изрече сурово войникът, като се обърна към Родин, който вече се бе приближил усмихнат до момичетата.

— Както заповядате — веднага отвърна свещеникът, но без да помръдне от мястото си.

— Господин Дагоберт — отново заговори Глупчо, — извинете още веднъж, че доведох този човек в салона, но нещо съм се объркал. Нали знаете, след нещастието с госпожа Августина…

— Какво нещастие? — извика в един глас Роза и Бланка.

— Госпожата, — заговори бързо Глупчо, въпреки опитите на Дагоберт да го изтласка навън, — тази нощ я откараха, защото е болна от холера…

Старият градинар не можа да се въздържи и тежкият му юмрук се стовари върху челюстта на слугата. Вторият удар запрати Глупчо през вратата в другата стая. След това Дагоберт разярен се обърна към Родин:

— Господине, ако не напуснете къщата, боя се, че ще посегна и на вас!

— Разбирам, разбирам — отговори бързо Родин и започна да отстъпва, като в същото време се опитваше да подаде ръка за поздрав на двете сестри.

XLVIII глава
Длъжност

Отстъпвайки, Родин внимателно оглеждаше обстановката, като погледът му най-често търсеше погледите на момичетата. Те очевидно бяха разтревожени от пресметливото „неблагоразумие“ на Глупчо, който въпреки изричната забрана от страна на Дагоберт, се бе разприказвал.

В това време Роза се приближи до войника и тихо го попита.

— Истина ли е, че клетата госпожа Августина е заболяла от холера?

— Не, не зная… Аз да не съм лекар — отговори объркано Дагоберт.

— Но защо искаш да скриеш от нас? — каза решително Бланка — Сега разбирам, защо още сутринта бе малко объркан…

— Сестрице — обърна се Роза към сестра си, — ела да отидем в нейната стая. В такива случаи има неща, които са въпрос на чест и трябва да бъдат свършени.

Родин се бе спрял в началото на стълбището и с любопитство наблюдаваше сцената, която не бе очаквал. Мисълта му трескаво течеше, за да открие неговото място в това странно положение.

— Вие няма да излезете от тук! — твърдо заяви старият войник.

— Дагоберт — погледна го учудено Бланка, — нима ще ни спреш да извършим това, което би направил всеки честен човек?

— Повтарям ви, че няма да позволя да напуснете тази стая! — продължи да упорства войникът.

— Баща ни е давал неведнъж примери за достойно държане — допълни Роза — и няма да бъдем негови достойни дъщери, ако се приберяхме страхливо в стаята си.

— Ваше единствено задължение — зачерви се от яд Дагоберт — е да се пазите и да посрещнете баща си живи и здрави! Дал съм дума да ви пазя и няма да я пристъпя за нищо на света!

— Но какво толкова опасно има, ако посетим нашата учителка? — учуди се Роза.

— Дори и да съществува някаква опасност, — прекъсна я Бланка нетърпеливо, — не сме ние, които ще се страхувате от нея. Дагоберт, бъди така добър и ни пусни да отидем.

В този момент Родин, който бе мълчал през цялото време, се усмихна леко, а в очите му блесна зловещ пламък.

Дагоберт, който вече не знаеше как да се справи с двете сестри изведнъж разпери ръце и обяви:

— Добре, скъпи госпожици, вървете при вашата учителка. Стига да си е в стаята.

Момичетата, които бяха готови да хукнат по стълбите, изведнъж се спряха.

— Но, ако тя не е тук, къде би могла да бъде? — попита Роза, а в гласа и се усещаше известно колебание.

— Вероятно допускате, че ще ви кажа, като ви виждам такива настоятелни?

— Тя е починала! — извика Роза пребледняла.

— Не, това не! — реагира остро войникът. — Кълна се, че е жива. Самата тя пожела да я преместят на друго място, като се страхуваше да не стане причина и друг в къщата да се зарази. Затова не бива да напускате стаята си. Няма да позволя това!

В този момент, сетил се отново за неканените гости, Дагоберт се обърна и видя застиналата зловеща фигура на Родин, изправена до стълбите. Свещеникът приличаше на лешояд, който изчаква удобния момент, за да нападне жертвата си.

— Вие още ли сте тук!

— Позволявам си, господине — каза Родин спокойно като човек, който отлично може да се владее, когато това е необходимо — да отбележа, че не ми беше възможно да си тръгна, защото вие препречвахте изхода.

— В момента нищо не възпрепятства вашето тръгване…

— Разбира се, че ще си тръгна, но оставам учуден от начина ви да посрещате гости в тази къща.

— В случая става дума за изпращане, а не за посрещане.

— Имах благородното намерение да си поговорим…

— Не разполагам с време за разговори.

— Смятам, че поводът да дойда е твърде важен…

— За мен най-важната работа в момента е да съм при тези две деца.

— Разбирам, господине, затова няма да се натрапвам — каза Родин, като пристъпи прага на вратата — и моля да бъда извинен за неблагоразумието си. Смятах, че като човек, който носи чудесни новини от маршал Симон, имам правото, но…

— Новини от баща ни? — почти извика Роза и се приближи до Родин. — Тогава говорете по-бързо.

— Имате вести от маршал Симон? — старият войник изгледа подозрително Родин. — Какви са тези вести?

Обаче вместо да отговори, Родин направи крачка и отново се озова в салона, като не откъсваше поглед от двете сестри.

— Истински съм щастлив, че именно на мен се падна честта отново да прекрачвам прага на тази къща с добри новини. Радвам се, че младите госпожици са все така красиви и жизнерадостни. Освен това сега са весели, а не както в онзи отвратителен ден, когато отидох да ги взема от отвратителния манастир, където бяха затворени. Помня, колко бяха щастливи да прегърнат баща си…

— Те бяха на своето място, но вашето днес не е тук! — прекъсна го Дагоберт, като продължаваше да държи вратата отворена.

— Признайте поне едно, че моето място е в болничното заведение на д-р Баление, — отвърна Родин, като изгледа войника с някаква хитрост в погледа. Нали помните онази къща, в която ви върнах онзи скъпоценен за вас императорски кръст? Това беше същият ден, в който милата госпожица Кардовил не позволи да ме удушите. Трябва да ви кажа, госпожици, че този войник тук, има желязна ръка, която прусаците и казаците навярно познават по-добре от мен…

Родин бе успял с началото на своя план. Момичетата и Дагоберт вече знаеха за услугите, които им беше направил. И тримата не знаеха, че преди време госпожица Кардовил бе предупредила маршала за зловещата роля, която изпълнява Родин спрямо техния род. Маршал Симон бе решил да не тревожи стария войник и дъщерите си. Верен обаче на интуицията си, старият гренадир изпитваше неприязън към този хлъзгав човек.

— Въпросът не е дали ми е желязна ръката или не…

— Сетих се за това, драги господине — продължи Родин, като неусетно се приближаваше до двете момичета — по повод на малките услуги, които съм ви направил, забележете с голямо удоволствие.

Дагоберт изгледа втренчено Родин, който срамежливо притвори очи.

— Доколкото ми е известно — каза войникът след известно мълчание, — благородните хора никога не говорят за услугите, които са извършили, а вие вече няколко пъти повторихте…

— Дагоберт — прекъсна го притеснена Роза — нали този човек ни носи новини от татко.

Дагоберт махна с ръка, като продължаваше да гледа Родин в очите.

— Вие сте хитър човек, но и аз не съм новак.

— Аз съм хитър? — кротко възрази Родин.

— Разбира се. Решихте с няколко красиви фрази да приспите бдителността ми, но това не е толкова лесно. Чуйте ме добре: някой от хората в черни раса ми бе откраднал кръста и вие ми го върнахте. Това е факт. Пак тези разбойници бяха отвлекли и момичетата, а вие отидохте и ги върнахте. Това също е факт. Не отричам и това, че именно вие предадохте отец д’Егрини. Всичко това доказва две неща: вие сте съучастник на всичките тези черноризци, а освен това паднахте толкова ниско, та предадохте и своите. Това са причините поради които ви считам за недостоен човек. Затова настоявам да си тръгнете веднага!

— Но, господине…

— Няма какво да обсъждаме — отвърна ядосано Дагоберт — когато един човек прави добро, по начина по който го правите вие, в това несъмнено има нещо непочтено. Не съветвам никой да се доверява на такива хора.

— Разбирам — едва прикри недоволството си йезуита, — но вероятно ще започнете да разсъждавате по друг начин, ако се замислите над това, какви причини бих имал да ви правя тези услуги, а още повече да ви мамя.

— Фактът, че така упорито продължавате да стоите тук, вече говори за някаква полза.

— Вече ви казах целта на посещението си.

— Да, казахте, че носите новини от маршал Симон.

— Точно така, имам честта да ви предам известия от маршала — тържествено обяви Родин, като успя да се приближи още повече до двете сестри.

Той се огледа бързо и веднага продължи:

— Скъпи госпожици, наистина имам новини от баща ви.

— Тогава слезте с мен в моята стая и там ще ми ги разкажете — каза Дагоберт.

— Нима имам вид на толкова жесток човек? Та нали дъщерите на маршала имат най-голямото право да ги научат първи?

— Господине, защо не ми спестите неудобството да изхвърля човек на вашите години през вратата? — разсърди се отново старият войник.

— Добре, добре — отвърна спокойно Родин — хайде да отиваме във вашата стая. Ще ви разкажа всичко, а нека после съвестта ви ви измъчва, че сте лишили тези деца от удоволствието да чуят тези новини.

След тези думи Родин се поклони ниско на момичетата, като едва прикриваше яростта си, след което излезе от стаята.

След четвърт час войникът отново се върна при сестрите, които нетърпеливо го заобиколиха.

— Какви са новините от татко? — попита първа Роза.

— Факт е, че този стар магьосник знае къде е заминал маршалът, както и това, че е бил в приповдигнато настроение. Откъде е научил всичко това не зная, но според мен това е още една причина да не му се вярва — завърши войникът.

— Но, какви са все пак новините? — повтори въпроса си Роза.

— Някакъв приятел на този хитрец, защото той е точно такъв, срещнал маршала на двадесет и пет мили от Париж. Като разбрал, че този човек идва в града, той го помолил да ви предаде, че е жив и здрав, и че много скоро ще бъде заедно с вас.

— Както сам си се убедил — каза Бланка, — не беше толкова прав да се държиш така с гостенина.

— Може и да е така, но не съжалявам…

— Но защо?

— Имам причини за това. Най-важната е начинът, по който се опита да остане, и погледът, с който ви изучаваше. Ако бях видял змия да се приближава до вас, щях да бъда по-спокоен. Откровено ви казвам, деца мои, въпреки няколкото добрини, които ни е направил, нямаше да се поколебая да го изхвърля през прозореца. Опасен човек е този.

— Прекалено много ни обичаш, затова си толкова мнителен.

— Щом заговорихте за обич, значи нещо ще ми искате.

Момичетата се засмяха лукаво и хванаха стария войник за ръцете.

— Ти, който си толкова смел, толкова честен…

Момичетата се готвеха да продължат тази акция, но точно в този момент някой почука на вратата.

— Кой е? — попита Дагоберт.

— Аз съм, Юстин, господине — отговори мъжки глас.

— Влезте.

На вратата се показа един слуга, който бе много трудолюбив и предан човек.

— Какво има? — обърна се войника към него.

— Господин Дагоберт, долу е пристигнала с колата си някаква госпожа. Поиска да разговаря с маршала и с неговите дъщери. Като разбра, че го няма, настоятелно помоли да се срещне с госпожиците. Ставало въпрос за някаква помощ или милостиня.

— Коя е тази госпожа?

— Не си каза името, но ми се струва, че е почтена жена. Колата й е много красива, а слугите й са облечени богато.

— Госпожата навярно събира помощи за бедните, — обади се Роза, — затова, Дагоберт, не може да не я приемем.

— Наистина, жена е все пак — отвърна войника, — а и не би могла да се сравнява с предишния ни посетител. Освен това, нали и аз съм тук…

Когато слугата излезе да покани новодошлата, Роза се обърна към Дагоберт:

— Май, че си решил да се съмняваш във всички, които прекрачват прага на къщата ни? Та ти дори не я познаваш.

— Чуйте ме, деца, аз нямах причина да се съмнявам и в собствената си жена, но точно тя ви предаде в ръцете на черноризците, макар и да не съзнаваше това. Тя просто бе послушала онзи разбойник, изповедника…

— Наистина така се получи и ние много съжаляваме. Впрочем, къде е тя сега?

— Възстановява се постепенно. Въздухът в енорията на абат Гавриил и действа много здравословно…

В този момент вратата на салона се отвори и на прага се появи княгиня Сен Дизие. Тя се поклони ниско, след което влезе вътре.

В ръцете си носеше червена кесия, като онези, в които събират милостиня в църквите.

XLIX глава
Милостиня

Както вече имахме възможност да споменем, княгиня Сен Дизие смееше, когато това бе необходимо, да се облича блестящо и да си придава вид на сърдечна и благородна жена. Тя бе съхранила изтънчените си обноски от младежките години, с които умееше да си служи съвсем непринудено. По този начин успяваше лесно да заплете религиозните си интриги, както някога същото правеше с любовните си игри.

Точно в такъв вид, надянала маската на добротата, княгиня Сен Дизие се появи пред погледите на двете сестри и Дагоберт.

Дагоберт, който все още не бе склонен да се доверява, както и двете момичета, приеха с недоверие госпожа Сен Дизие. Княгинята се приближи до девойките, поклони им се още веднъж и заговори със звучен и приятен глас:

— Имам честта да разговарям с госпожици де Лини, нали?

Роза и Бланка, които не бяха свикнали да ги наричат с фамилното им име, се изчервиха и се спогледаха.

Дагоберт побърза да им се притече на помощ.

— Да, госпожо, това са дъщерите на маршал Симон. Не са свикнали още на това официално обръщение.

— Това е напълно естествено, защото явно основното качество в това почтено семейство е скромността. Нека ми простят, че обръщението ми прозвуча така тържествено, но за мен споменаването на тази фамилия ми напомня една от най-славните победи на нашето оръжие.

Момичетата и Дагоберт, поласкани от светските обноски на княгинята, както и от премереното ласкателство, сякаш се отпуснаха и побързаха да засвидетелстват своето доверие към нея.

Госпожа Сен Дизие не ги остави да се опомнят и продължи своята ювелирна атака:

— Като имам предвид възпитанието, което безусловно сте получили от своя баща, аз се обръщам към вас, госпожици, с молба да подпомогнете болните от холера. Аз съм една от организаторките на това дело, затова ви казвам, че каквото и да дарите, все ще заслужите хорската признателност.

— Ние трябва да ви благодарим, госпожо, че сте ни оказали честта да ни потърсите — каза непринудено Бланка.

В това време Роза се извини и тихо отиде в другата стая.

— Госпожо — обърна се почтително Дагоберт към княгинята, — направете ни честта да седнете.

И след като подаде стол на княгинята войникът продължи:

— Роза ще донесе сега кесийката…

— Това е най-добрият ни приятел, госпожо — намеси се в разговора и Бланка.

— Не се съмнявам в това — отговори набожната княгиня, — защото вие заслужавате такова приятелство.

Когато момичетата подадоха парите на госпожо Сен Дизие тя възкликна развълнувано:

— Но вие давате жълтици? Момичета, аз съм сигурна, че тези пари са били определени да си купите нещо, а вие така благородно ги дарявате за болните.

— Повярвайте, госпожо, че не сме лишени от нищо и приемете нашата скромна помощ — отвърна Роза свенливо. — Ще бъдем истински щастливи, ако успеем с нещо да помогнем на тези нещастници.

— Наистина много хора са потънали в това нещастие, но има поне едно нещо, което донякъде ме утешава. Мнозина са тези, които са готови да помогнат, с каквото могат, дори се излагат на опасност да бъдат заразени…

В това време влезе един слуга и съобщи на Дагоберт, че някакъв човек искал веднага да разговаря с него. Княгинята успя да се овладее и не показа, колко я зарадва това излизане на стария войник.

Гренадирът стана и се обърна вежливо към възрастната госпожа.

— Благодаря ви, госпожо, за съветите, които давате на момичетата относно опасностите, които крие тази болест. Ще ви бъда благодарен, ако преди да си тръгнете, им кажете още няколко думи в тази връзка. А сега ме извинете за момент…

След това Дагоберт отиде при двете сестри и им прошепна:

— Слушайте внимателно, деца, от съветите на тази жена има какво да се научи.

Щом останаха сами, княгинята, без да се бави, съвсем спокойно започна да изпълнява указанията, които й бе дал Родин преди да дойде в къщата:

— Струва ми се, че не разбрах добре последните думи на вашия искрен приятел. Когато ви говорех за опасностите, които крие предаността, аз не исках да я отрека. Напротив.

— Тъкмо навреме ни казвате това, госпожо! — отвърна заинтригувана Роза.

— Бях сигурна — продължи любезно госпожа Сен Дизие, — че такива благородни сърца, като вашите, ще ме разберат. Голямата опасност, която носи тази болест със себе си, не означава, че не трябва да се помага на заболелите. Тъкмо обратното. Именно сега те най-много се нуждаят от нашата помощ, нали? Бог закриля тези, които вършат добро дело. А истинска християнска добродетел е да помагаш на ближния, когато е в беда.

— Ние се възхищаваме от такива хора, госпожо! — прочувствено въздъхна Роза.

— Вярвам ви, деца — продължаваше атаката си княгинята, — вчера посетих временната болница, която се намира на няколко крачки от вашата къща. Една от залите бе препълнена от болни, които постепенно умираха. Изведнъж видях да влиза една жена, моя стара приятелка, придружена от двете си дъщери. Само след минута разбрах, че трите са дошли, за да помагат на лекарите с каквото могат!

Двете момичета се спогледаха. Нито за миг те не можеха да се усъмнят в думите на княгинята, която говореше така убедително. Те не можеха и да предположат, че йезуитът, който преди малко напусна тази стая е дал подробни указания на тази набожна жена, точно какво и как да каже пред тях.

Княгинята изгледа внимателно девойките и продължи своето прочувствено изложение:

— Вие, разбира се знаете, че до тези, които са решили да жертват спокойствието си, за да се притекат на помощ на нещастните, винаги са свещениците, Божиите слуги. В тази същата болница, за която вече ви споменаха, видях и един абат, който просто смайваше всички с благородството, с добрината и човечността, с която се отнасяше към болните. В такива тежки времена, именно хора като отец Гавриил…

— Отец Гавриил! — извикаха момичетата.

— Нима го познавате? — с престорено учудване попита госпожата.

— Как да не го познаваме, та именно той ни спаси по време на едно корабокрушение.

— Именно отец Гавриил ли? Да не се заблуждавате нещо, деца? — продължаваше да демонстрира учудването си княгинята.

— Не е възможно да грешим. Той е човек с дълги руси коси и светли сини очи, нали?

— Наистина, няма съмнение, че говорим за един и същи човек — разпери театрално ръце княгинята. — Да ви призная откровено, такова човеколюбие рядко се среща. Изпитвах истинска набожна гордост, когато видях какви свещеници има! Той сякаш неволно вдъхваше сили и на болните и на тези, които се бяха посветили да им помагат.

— Чуваш ли, сестрице? — обърна се Бланка развълнувана към Роза.

— Скъпа госпожо — малко тържествено заговори Роза, — баща ни в момента е далеч от къщи, а ние нямаме много неща, с които да се занимаваме. Искам да ни дадете един съвет…

— Какъв съвет, мило момиче? — попита лицемерно госпожа Сен Дизие.

— Ние имахме една учителка, която винаги се е грижила много за нас. Разбрахме, че тази нощ е заболяла от холера и са я откарали…

— Боже мой! — възкликна княгинята и се прекръсти. — Къде е тя сега?

— Не знаем, госпожо…

— И вие още не сте отишли да я видите?

— Не бързайте да ни обвинявате, госпожо, защото ние не сме равнодушни или неблагодарни — каза Бланка, — но просто не знаем къде се намира в момента…

— Но кой може да ви забрани да я потърсите и посетите?

— Дагоберт, госпожо. Той не дава да напускаме къщата, защото се безпокои за нас.

— Склонна съм да извиня този благороден човек, защото той много ви обича и е загрижен за вашата безопасност. Но той навярно не знае, че холерата не е заразна, както се смяташе досега и затова се страхува.

— Мислите ли госпожо, че трябва да отидем при нашата възпитателка? — попита Роза. — Ние много се тревожим за нея и бихме искали да й помогнем…

— Разбира се, че трябва да й помогнете. Иначе, какво ще си помисли за вас тази жена? Малодушието не е черта на силните характери. Всъщност, ще ме извините, че ви припомням, но нали вие изгубихте майка си преди време? Сега, обаче, трябва да бъдете спокойни за нея, защото тя е в рая, тъй като бе истинска християнка. Спомням си, че преди да умре, тя прие тайнствата на нашата светла майка, Църквата.

— Тогава живеехме в Сибир, госпожо — поясни с натъжен глас Бланка — и тя почина от холера. Наблизо нямаше свещеник, за да я изповяда и причести…

— Възможно ли е това — учуди се княгинята — майка ви да е умряла без помощта на Божи служител?

— Аз и сестра ми се молихме за нея — почти просълзена поясни Роза, — а Дагоберт я погреба…

Госпожа Сен Дизие бе толкова нажалена, колкото й позволяваше артистичното умение. А както вече споменахме, тя притежаваше такава дарба още от младите си години.

Нито за секунда погледът й не изпускаше реакциите на младите момичета. Когато прецени, че е дошъл моментът за решителната атака, госпожа Сен Дизие се изправи и заяви:

— Не бива да се отчайвате, деца мои! Рано или късно Бог ще извика вашата майка в рая. Освен това вие двете също бихте могли да помогнете това време да се съкрати.

— Ние ли, госпожо? — недоверчиво я погледнаха момичетата.

— Разбира се, че вие. Просто трябва да заслужите Божието благоволение. С християнска преданост, с човеколюбиви дела. Нашият божествен баща най-благосклонно приема молитвите на децата, които са отправени за техните майки, както и техните дела.

— Според мен, в момента не става дума само за нашата възпитателка — реагира живо Бланка.

— А, ето че Дагоберт се връща — прекъсна я Роза, която първа бе чула тежките стъпки на войника.

Госпожа Сен-Дизие веднага се позасмя и сякаш да успокои обстановката посъветва заговорнически двете сестри:

— Нека този разговор си остане наша тайна, не бива да огорчаваме добрия човек, защото напразно ще се тревожи.

— Но как да открием нашата възпитателка, госпожо? — попита нетърпеливо Роза.

— Имайте ми пълно доверие и аз ще ви помогна — увери ги княгинята. — Аз отново ще ви посетя и тогава ще обмислим как да направим така, че да помогнем и на душата на вашата майка…

Едва завърши тази фраза набожната госпожа и Дагоберт влезе в салона. Понеже беше в приповдигнато настроение той не забеляза смущението по лицата на момичетата.

— Не исках, господине, да се сбогувам с тези прелестни госпожици преди да сте се върнал при тях — посрещна го госпожа Сен Дизие.

— Това не ме учудва, госпожо, защото съм убеден във вашето благородство и вярвам, че сте дали добри съвети на децата.

— Бъдете спокоен, господине — поклони се княгинята и тръгна към вратата.

Момичетата я изпратиха радушно, чак до колата.

Никой в къщата не подозираше, че оттук госпожа Сен Дизие отиваше право при Родин, за да му разкаже, как е преминала срещата.

L Глава
Болницата

Една от многото временни болници, които бяха отворени в Париж, се намираше на улица „Мон Блан“. Стопанинът на къщата, който живееше сам, веднага се бе съгласил да я предаде на разположение на властите. Тук бяха пренасяни тези болни, които вече нямаха никаква надежда за спасение.

По това време цял Париж живееше с голямата беда, която го бе сполетяла. От всички краища на града пристигаха помощи за болните и мнозина бяха тези, които доброволно се грижеха за изпадналите им в беда съграждани.

Бяха изминали два дена от посещението на княгиня Сен Дизие в къщата на маршал Симон. Часът бе десет, времето, в което тези, които доброволно служеха в болницата на улица „Мон Блан“ се сменяха.

Един от новодошлите помощници се обърна към приключилия смяната си болногледач.

— Какво е положението, господине? Намалява ли притока на болни?

— За съжаление не, но лекарите твърдят, че заразата е достигнала най-високата си точка, което означава, че може да се надяваме на спадане.

— А някой от нашите има ли заразен?

— Вчера започнахме работа единадесет души, а сега си тръгваме девет…

— Жалко… А кои са, познавам ли ги?

— Единият е мъж на 25 години. Бил е офицер, кавалерист. Здраво, силно момче, което сякаш бе поразено от гръм. Почина пред очите ни само за четвърт час.

— Колко тъжно…

— Беше много жизнерадостен. Ходеше навсякъде и непрестанно ободряваше болните, като изправи на крака мнозина, които повече бяха дошли от страх, отколкото че са заразени.

— Жалко е, когато си отиват такива млади хора…

— Наистина. Като него има само още един млад мъж, който е свещеник. Отец Гавриил му казват. Сякаш не знае що е умора! Непрекъснато е там, където има най-голяма нужда от добра дума, от утешение. Лично го видях да плаче, когато агонизираше една бедна жена. Ако всичко свещеници бяха като него…

— Така е, а коя е другата жертва тази нощ?

— О, това беше нещо ужасно. Не ми се говори, защото още потръпвам при мисълта…

— Също ли бе покосен изведнъж от холерата?

— Това е цяла една зловеща история. Преди три дни доведоха един звероукротител, който се бе прочул в цял Париж. Смятахме, че е заразен от холера…

— Чувал съм за него, това е онзи Морок, нали?

— Същият. Аз дори съм присъствал на негови представления. Та точно този Морок, който доведоха като болен от холера, изведнъж показа признаци на друга ужасна болест — бяс! Дори сам призна, че преди няколко дни го е ухапало едно от неговите кучета, които пазят зверовете му. За съжаление той сподели това, едва след ужасния удар, който погуби младото офицерче.

— Как стана това?

— Морок лежеше в една стая, заедно с още трима болни. Изведнъж, обхванат от някакво странно безумие, скочил от леглото и започнал да пищи. След това се втурнал, като луд из коридорите. Един от нашите се изпречил на пътя му, за да го спре. Това още повече разпалило пристъпа на Морок, който се нахвърлил върху младия мъж и почти го разкъсал, след което изпаднал в ужасни конвулсии.

— Това е ужасно! А Морок умря ли?

— Не знам. Лекарите бяха принудени да го преместят в друга болница, след като го бяха вързали здраво. Докато чакаха обаче превоз, го затвориха в една изолирана стая.

— Значи вече е починал.

— Може би, защото лекарите казаха, че след такъв пристъп най-дългият срок е двадесет и четири часа.

По едно време единият от събеседниците, който стоеше изправен срещу прозореца в коридора, възкликна:

— Боже господи, погледни, какви хубави момичета слизат от онази карета. Но те, като че ли идват тук…

И наистина, само след минута Роза и Бланка пресякоха коридора, като се оглеждаха неспокойно. Единият от двамата мъже се приближи до тях и ги попита:

— Какво желаете, госпожици?

— Нали това е болницата на улица „Мон Блан“?

— Да, госпожице.

— Казаха ни, че една госпожа, на име Августина де Трамблай е настанена тук. Искаме да я посетим, може ли?

— Длъжен съм да ви предупредя, госпожици, че е опасно да се влиза в стаите на болните.

— Жената е наша много близка — отвърна Роза, като в думите й личеше решителност и презрение към опасността.

— Освен това — продължи мъжът, — не мога да ви кажа със сигурност, дали тази жена е настанена тук. Ако искате елате с мен при сестра Марта, която има списък на всички болни.

— Благодаря ви, господине — каза Бланка, като леко се поклони.

Точно в този момент откъм близките стаи долетя страшен шум и викове на ужас и страх. Двете врати на преддверието се отвориха с трясък и от там се изсипа цяла тълпа болни, облечени в стари дрехи, а някои полуголи, измършавели и бледни. Те тичаха и се блъскаха, като крещяха безразборно: „Бесният! Бесният!“

В мига, когато през врата се опитваше да излезе и последният болен, паднал на колене, с окървавени ръце, в рамката на вратата се появи Морок.

Той беше страшен. Беше препасан единствено с дрипа от някаква завивка. Лицето му излъчваше ярост, израз, който се подсилваше от зачервените му очи. Косата и брадата му стърчаха на всички страни. Цялото му тяло бе покрито с жълта, изранена кожа, а от устата му излизаше пяна. В момента, когато Морок искаше да прекрачи прага на външната врата, някои от последните тичащи болни се сетиха и я затвориха. В същото време други пък затвориха вътрешната врата и по този начин Морок се оказа в ограничено пространство. Тогава болният се затича към прозорците с намерение да се хвърли от там, но изведнъж се спря, като закован. Това бе страхът, който обземаше този вид болни от светлината.

Болните, събрали се на двора, с ужас наблюдаваха неговите усилия да разбие вратите и да се освободи. Морок се мяташе настървено, като звяр затворен в клетка. Изведнъж сред тълпата се понесе вик на неспокойство и страх…

Морок бе видял малката вратичка, където само преди минута бяха влезли Роза и Бланка, за да разговарят със сестра Марта.

Болният хвана диво дръжката и започна да я тегли. Вратата видимо се поотвори, въпреки съпротивата, която се оказваше от другата страна. Множеството дори успяха да видят ръцете на сестра Марта и двете момичета, които се опитваха да удържат напъна на Морок.

LI глава
Бясът

Откъм двора се чуваха възклицания и опасения, че госпожиците и сестрата няма да издържат атаката на болния от бяс.

Чуваха се и гласове, които призоваваха да им се помогне.

— Отец Гавриил тича насам! — извика някой.

Младият свещеник, който знаеше, какви могат да бъдат последствията от втората криза на Морок, бе решил на всяка цена да му попречи.

След него тичаше един болногледач, който носеше в ръцете си мангал, пълен с разпалена жарава, в която бяха поставени няколко железа. Това бяха инструменти, с които лекарите си служеха в краен случай при някои болни от холера.

Озовал се пред врата, отец Гавриил за миг се спря и попита човека до него:

— Нажежени ли са добре железата?

— Да, отче.

— Чакай ме тук и бъди готов. А вие — той се обърна към болните, които бяха най-близко — щом влезна, затворете вратата. Аз отговарям за всичко.

След това младият свещеник отвори вратата и влезе. Изпрати го сподавеният вик на множеството. Страх и възхищение се четеше в повечето погледи.

Гавриил и Морок бяха сами.

Звероукротителят почти бе успял да отвори вратата на стаята, където сестрата и двете момичета с последни усилия успяваха да задържат напора му.

Чул стъпки зад гърба си, Морок се обърна и без да се бави нито секунда с див рев се нахвърли срещу младия свещеник. Ръцете на болния настойчиво се стремяха да достигнат гърлото на Гавриил. Свещеникът спокойно посрещна нападението, като успя да улови ръцете на нападателя за китките и бавно, но сигурно ги свали надолу. Усетил силата на своя противник, Морок се направи, че го напускат силите и постепенно затвори очи. Това продължи само един миг, но бе достатъчно да заблуди Гавриил, който помисли, че кризата е преминала и се отпусна. Точно тогава звероукротителят се откъсна и го стисна за гърлото. Изненадан младият свещеник политна назад, но веднага се окопити и напрегна всичките си сили. Освен това той успя да препъне болния, който изгуби равновесие и падна на земята. Притиснал го за момент с коляно Гавриил тъкмо се канеше да извика за помощ, когато Морок направи последно усилие, изви главата си и ухапа свещеника по ръката. Младият мъж не издържа на парещата болка и извика силно. Усилията му да се отскубне от зъбите на бесния останаха безуспешни, сякаш ръката му бе притисната от витло.

В това време вратата се отвори и няколко души се впуснаха да помогнат на свещеника. Между тях беше и болногледачът, който носеше нажежените железа. Като го видя Гавриил му викна:

— По-бързо приятелю, давай железата!

Някой измъкна отнякъде ленена покривка и с нея мъжете се хвърлиха да връзват Морок.

Тогава Гавриил се изправи, запретна разкъсания си ръкав и оголи ужасната рана на ръката си. С другата ръка взе едно от железата и с невероятно спокойствие два пъти последователно го притисна към раната. Лицето му остана безизразно, което предизвика възхищението на събралите се наоколо болни. Чак когато привърши с тази страшна процедура, той се опита да изтрие капките пот от челото си и изведнъж залитна. Подхванаха го внимателни ръце и бързо го пренесоха в съседната стая, където можеше да му се окаже медицинска помощ.

Една случайност неволно бе спомогнала да се осъществи в действителност една от лъжите на госпожа Сен Дизие.

За да осигури успеха на своята мисия, двете сестри да отидат в болницата с болните от холера, тя бе излъгала, че там е отец Гавриил. Тя разчиташе на предаността на младите момичета към младия мъж и това бе вярно, но едва ли бе очаквала старата госпожа, че абат Гавриил наистина ще бъде в болницата.

Малко след това което се случи, водени от сестра Марта, двете сестри влязоха в една от стаите, която бе определена за болни жени. По всичко личеше, че преди да бъде предоставено за болница това помещение бе служило като приемна в този богат дом. Стените бяха украсени с позлатени орнаменти, а на всяка страна имаше по едно огледало, изработено от известни френски майстори.

В тази разкошна обстановка бяха поставени болнични легла, които до едно бяха дарения. Затова сред тях имаше и дървени нарове и такива, изработени от акажу.

Сестра Марта, която придружаваше Роза и Бланка им каза нещо тихо, като им показа направените прегради, след което се отдалечи в дъното на стаята, за да даде някои разпореждания.

Останали сами двете момичета малко се смутиха и затова боязливо огледаха най-близките болни жени. Те бяха попитали сестра Марта дали е докарана в болницата жена на име Августина Трамблай, но болногледачката не си спомняше такова име, затова ги посъветва да обикалят стаите и така сами да се уверят дали тя е тук или не е.

По този начин планът на Родин, изпълнен блестящо от госпожа Сен Дизие вече се осъществяваше. Момичетата бяха изложени на смъртна опасност, макар информацията, че тяхната възпитателка е в тази къща бе напълно измислена.

През своя недълъг живот Роза и Бланка бяха преживели много ужаси и бяха видели всякакви неща, но тук, в богатите стаи на временната болница те за първи път се срещнаха с холерата очи в очи.

На леглата бяха налягали жени, някои от които се превиваха от болки и глухо стенеха. Други лежаха неподвижни, а по бледите им лица не личеше капка живот. Трети плачеха, като оплакваха участта си.

Пред всичко това сестрите усетиха, че голямата решителност, с която бяха дошли, постепенно ги напуска. На всичко отгоре и двете започнаха да усещат някакво пулсиране в областта на слепоочията, както и студени тръпки, които минаваха през цялото тяло. Не след дълго, обаче, смелостта им се възвърна. Дадоха си кураж, че преживяното премеждие с Морок ги е уплашило повече, отколкото трябва и се заеха отново да издирват своята възпитателка от двете страни на преградата. Те дори не подозираха в тези минути, че бяха спасени от отец Гавриил.

В същото време свещеникът вече бе дошъл на себе си. Щом раната му бе превързана той побърза да се върне в стаята с жените, където разговаряше с тях и ги утешаваше.

Когато той вече влизаше в първата стая, близначките бяха в края на своето търсене. И на двете им се виеше свят, но те отдаваха това на преживения страх, на силното впечатление, което им бе направила болницата. Истината, обаче, беше друга: сестрите бяха се заразили едновременно от холера! Те, както често се случва с близнаците, приличаха на двоен цвят, който едновременно израства, едновременно увяхва…

В този момент вече Роза и Бланка носеха на своите лица смъртния отпечатък на заразата. Когато в края на преградата те се изправиха една срещу друга, гледката бе неописуема.

LII глава
Ангел пазител

Девическата хубост на Роза и Бланка се бе сменила със смъртна бледност. Сините им очи изглеждаха странно големи и потънали в своите орбити. Наместо с приятна червенина, устните им бяха започнали да посиняват. Като се видяха те не можеха да се въздържат и възкликнаха едновременно:

— Сестрице, и ти ли страдаш?

В този момент и двете не издържаха и се хвърлиха в прегръдките си.

— Отчаяна съм, Роза, побиват ме студени тръпки.

— На мен ми горят и гърдите…

— Може би ще умрем, сестрице…

— Боже Господи, защо! Поне да сме двете…

— Клетият ни баща ще остане сам!

— Сега разбирам, сестрице, че нашият сън се сбъдна! Бъди ни на помощ, Господи… Виж, виж, но това е Гавриил!

Наистина, в този момент отец Гавриил бе обходил стаите и излизаше през последната врата.

— Боже мой, кого виждам! Дъщерите на маршал Симон! — не се стърпя и извика младият свещеник.

Той се спусна и прегърна близначките. Сестра Марта, която също се намираше наблизо бързо се приближи и му помогна да настанят момичетата на леглото на дежурния лекар.

Отец Гавриил седна до главите им и ги наблюдаваше с нескрита болка. Той знаеше, че е трудно да се пребори със злото, но поне можеше да им помогне да го понесат по-леко… В очите му се появиха сълзи при гледката на тези две красиви сестри, които по прищявка на съдбата така бързо се бяха заразили със страшната болест. През съзнанието му неволно преминаха неотдавнашните спомени за смъртта на Жак Ренепон, за бързото отвличане на господин Харди в отдалечен манастир и преминаването му, почти в предсмъртния час в Исусовото Общество. Това бяха хора все от неговия род, родът Ренепон и той не можеше да не страда, като гледаше, как пред очите му се стопяваха още двама от този род, младите и красиви Роза и Бланка. Младият свещеник не знаеше, че умело изплетената интрига бе довела девойките в болницата.

Роза и Бланка, които бяха дошли на себе си след първия шок на уплаха, бавно отвориха очи и отправиха поглед към красивото лице на абат Гавриил.

— Сестрице, виждаш ли архангела, — проговори Роза с отслабнал глас, — както в нашия сън, когато бяхме в Германия.

— Спомни си, че преди три дни отново ни се яви…

— Дали нашата смърт, ще помогне на клетата ни майка?…

— Архангеле, светли архангеле, моли се на Бога за нашата майка и за нас…

Досега Гавриил бе наблюдавал момичетата със стиснати от мъка зъби и не смееше да заговори, но след тези думи на сестрите той не издържа:

— Защо се съмнявате за спасението на майка си, деца мои? Малко са така чистите и свети души там, при Създателя. Тя е известна на мнозина със своите добродетели, така че няма за какво да страдате заради нея в този час…

— Чуваш ли, сестрице — прошепна развълнувано Роза — нашата майка е намерила спасението.

— Разбира се, разбира се — продължи Гавриил — вие по-скоро трябва да мислите за своя баща. Бъдете сигурни, че няма да умрете и ще живеете с него щастливи…

— Баща ни — повтори Бланка тъжно, — когато се върне, нас вече няма да ни има. А ние вярвахме, че можем да направим добро за болните, да им помогнем. Никога не сме вярвали, че тази страшна болест може да ни покоси за броени минути. Само до преди час ние се смеехме и шегувахме… Боже…

Момичетата се прегърнаха и от очите им започнаха да се стичат топли сълзи. След това протегнаха ръце към Гавриил.

— О свети мъченици на най-благородното себеотрицание! — извика свещеникът. — О ангелски души, съкровища на невинност и чистота! Уви, Бог ви вика при себе си, сякаш земята не е достойна да ви има…

— Сестрице, татко…

Това бяха последните думи на двете сирачета, които издъхнаха почти едновременно, както едновременно се бяха и заразили.

Роза и Бланка бяха мъртви.

Отец Гавриил и сестра Марта затвориха клепачите на момичетата, коленичиха до леглото и започнаха да се молят.

Изведнъж страшен вик разтърси стаята. Завесата се дръпна рязко и до леглото застана Дагоберт. Като видя двете момичета и коленичилите Гавриил и сестра Марта той изохка, олюля се и падна тежко на пода.

* * *

Над Париж е мрачна нощ. Буря олюлява дърветата и притиска къщите.

Часовникът на църквата Монмартър удари глухо един часа. Под високия свод, в една носилка, лежаха Роза и Бланка.

Проблясванията на светкавиците осветяват две фигури, които прегърбени пресичат алеята на гробището. Гробарят носи фенер, а неговият спътник, заметнат с широко наметало е навел глава и тихо плаче.

Този човек е старият евреин Самуил, пазачът на къщата на улица „Свети Франц“.

В нощта, когато бе погребението на Жак Ренепон, именно Самуил бе отишъл да разговаря с гробаря. Жак бе първият от седемте наследници на рода Ренепон. Самуил тогава бе помолил гробаря, срещу добро възнаграждение, да му направи една услуга…

Странна беше тази услуга!

Двамата мъже спряха под едно голямо дърво и гробарят посочи на стария евреин новоизкопан гроб.

— Тук съм ги оставил…

— Сигурен ли сте?

— Разбира се, защото не се случва често да погребвам две тела заедно…

— Уви, и двете заедно… — повтори сякаш на себе си Самуил.

— Сега вече знаете мястото. Искате ли още нещо?

Евреинът не отговори.

Той падна на колене и целуна пръстта на гроба. След това стана, изтри сълзите от очите си и известно време говори нещо тихо на гробаря.

Отначало гробарят, който явно бе уплашен от думите на евреина, отказа да се съгласи с него. С молби, увещания и накрая с блясъка на златото Самуил успя да го убеди да приеме предложението. Преди да се разделят, гробарят се обърна към своя нощен спътник:

— Значи, утре в два часа през нощта.

— Да, ще чакам да ми дадеш знак с три почуквалия.

След това двамата мъже се разделиха и потънаха в тъмнината.

Известно време гробарят се обръщаше страхливо назад, сякаш се боеше някой да не го преследва…

* * *

Вечерта, когато бе погребението на Роза и Бланка, Родин написа две писма.

Първото бе до неговия таен кореспондент в Рим. В него той съобщаваше за смъртта на Жак Ренепон, на Роза и Бланка Симон, за приемането на господин Харди в Обществото и за отказването на Гавриил от наследството. По този начин кръгът на наследниците се ограничаваше на двама души — госпожица Кардовил и Джалма. Писмото завършваше с изречението: „Ако извадите от седем пет остават две. Съобщете това на княза-кардинал и му кажете да отива… Аз напредвам, напредвам, напредвам…“

Второто писмо той написа с подправен почерк и адресира до маршал Симон. То бе кратко и ясно: „Ако има все още време, върнете се веднага, защото дъщерите ви умряха. Аз знам кой причини тяхната смърт“.

LIII глава
Разговорът

Адриана се оглеждаше в огледалото и преценяваше как й стои новият тоалет. Тя още не бе разбрала за смъртта на своите млади роднини, затова бе весела и жизнерадостна. В последните дни я бе споходила така очакваната радост, че светът пред очите и бе светъл и пълен с живот.

Госпожица Кардовил бе облечена с дълга зелена рокля на райета. Оголените й рамене приличаха на изваяни от мрамор, а фината им заобленост подсилваше линията на елегантната шия. Оглеждаше се критично в огледалото, а веждите й се бяха събрали и от това изразът на лицето й ставаше, като на разсърдено малко дете. Повъртя с пръст една от златистите букли, които падаха свободно, след което прекара пръсти по новите бисерни мъниста, които опасваха фината мрежица за коса.

Недалеч от нея бе седнала Гърбавото. Девойката носеше черни дрехи, заради смъртта на сестра си. Тя наблюдаваше госпожица Кардовил и леко се усмихваше.

В този момент Адриана се обърна към нея и я попита малко смутено:

— Ще те питам нещо, което може и да те разсмее, но все пак ми отговори честно: какво ще кажеш за портрет, който да ме представя, както съм сега?

— Госпожице…

— Остави най-после това твое „госпожице“ — по детски се тросна девойката.

— Добре… Адриана, трябва да ви призная, че по-хубава млада дама не съм виждала в Париж.

— Но днес съм облечена по-добре от друг път, защото имам специален повод за това. Не се ли досещаш, мила моя поетесо…

— Сещам се, разбира се — отговори засмяна Гърбавото, — затова ще повторя: не е възможно една рокля да стои така добре на човек, както седи тази на вас. Ако някой ви нарисува, това ще е най-прелестния портрет. Само че, Адриана, щом ме питате, ще си позволя да ви кажа и още нещо. Освен, че не съм виждала по-красива млада дама от вас, никога не съм виждала на лицето ви такъв израз на решителност и сарказъм. Това е малко необичайно…

— Браво, Магдалина, ти отгатна точно, какво ми е. Знаеш ли защо? Защото ще се срещам с моята роднина княгиня Сен Дизие.

— С тази жена, която ви направи толкова злини до днес? — не можа да сдържи изумлението си Гърбавото.

— Да, тя ми определи среща и аз я приех с радост.

— С радост?

— Точно с радост — подигравателна и малко злобна, отвърна развеселена Адриана. — Представи си какво преживява тази дама, като ме вижда. Аз винаги й напомням, че вече е стара, че е напълняла. Това за една жена е страшен удар. Затова искам да ме види облечена фино и с вкус, от което ще й стане направо лошо.

— Въпреки това, Адриана, трябва да ви призная, че посещението на княгинята ме плаши…

— Не се притеснявайте, мила моя. Аз вече не се страхувам от тази неприятна стара дама. Решила съм да се държа с нея високомерно и дори лицемерно. С една дума, така, както тя доскоро се държеше с мен.

След тези думи госпожица Кардовил отново се разсмя.

В този момент влезе един слуга и попита, ще приеме ли госпожицата княгиня Сен Дизие.

— Разбира се, поканете я.

Гърбавото стана и понечи да напусне стаята, за да остави двете жени сами, но Адриана я хвана за ръката и я задържа.

— Моля те, приятелко, остани…

— Нима искате…

— Да, искам. Това също е един вид отмъщение. Нека госпожа Сен Дизие сама се убеди, че моята най-добра приятелка е до мен.

— Но, помислете само…

— Никакво „но“. Сега ще влезе княгинята, а аз искам това от вас, не като услуга, а защото знам, че винаги усещате, когато има нещо нередно. Знам, че княгинята несъмнено е намислила поредната клопка, затова сте ми нужна.

Едва изговорила последните думи и вратата се отвори, като пропусна княгинята, която влезе с надменно изправена глава и твърда походка.

Макар, че вече бе в напреднала възраст, госпожа Сен Дизие винаги, когато се срещаше с Адриана се стараеше, да е облечена блестящо и да подчертае, че преди време също е била красива жена, известна в цял Париж.

Може би от престараване, а може и поради недотам добър вкус, княгинята този път бе облечена в сива рокля, а на главата си поставила червена шапка, допълнена от яркото перо на райска птица.

Адриана се обърна живо и направи няколко крачки да посрещне омразната си роднина. Поклони й се учтиво, след което седна и посочи на княгинята едно кресло, близо до камината.

Госпожа Сен Дизие остана права и на лицето й се изписа неприятна гримаса, която се дължеше на присъствието на Гърбавото.

— Моля ви, госпожо, седнете, ако обичате — повтори поканата си Адриана и посочи празното кресло.

— Разговорът, който съм дошла да проведем — каза язвително княгинята, — е личен.

— Това е най-добрата ми приятелка и аз нямам никакви тайни от нея — отвърна спокойно госпожица Кардовил.

— Зная отдавна — иронично вметна княгинята, — че твърде малко се грижите за личните си тайни и че много лесно се доверявате на всякакви хора. Но ако вие нямате тайни от това момиче, то аз имам претенции да разговаряме насаме.

След тези думи княгинята погледна Гърбавото презрително.

Засегната от забележката на възрастната госпожа. Гърбавото отговори простичко:

— Струва ми се, че няма някаква особена разлика, госпожо, между първата и последната дама в къщата на госпожица Кардовил.

— Какво?! И тя още говори? — избухна княгинята, забравила всякакъв етикет.

— Само отговарям, госпожо — каза кротко Гърбавото.

— Мисля, че се изразих ясно, госпожице Кардовил, че желая да разговаряме насаме — заяви категорично госпожа Сен Дизие.

— Не ви разбирам, скъпа госпожо. Моята приятелка ми направи честта да се съгласи да присъствува на този разговор. Казвам „се съгласи“ защото аз я помолих за това. Няма нищо лошо в това, че ще чуе прелестните неща, които не са съмнявам, сте дошли да ми съобщите. Бързам да ви предпазя от някоя необмислена реплика и да ви кажа, че моята приятелка е добре запозната с всички ваши досегашни хитрини, които едва не успяха да ме пренесат в жертва… Освен това, тя знае, че сте майка на църквата и то такава майка, каквато рядко се среща… Надявам се, че съм ви убедила, госпожо, да не настоявате повече.

— Не разбирам вече, дали съм будна или сънувам! — ядосано отвърна княгинята.

— Това, което казвате, госпожо, ме тревожи, защото показва, че не сте добре с нервите. Вероятно имате проблеми със здравето, защото виждам, че лицето ви почервеня цялото…

Тази иронична забележка направо извади княгинята от равновесие и тя почти извика:

— В крайна сметка, подобно посрещане ме улеснява и аз да бъда напълно откровена. Сигурна съм, че това, което ще чуете, ще надмине всички ваши очаквания.

— Струва ми се, госпожо, че вие надценявате информацията си — каза Адриана леко усмихната, със спокоен глас. — Вече много малко неща, от тези с които се занимавате, могат да ме учудят.

— Може би, госпожице — презрително се усмихна възрастната жена, — но помислете си, например, какво ще стане, ако до следващото денонощие изпаднете в крайна бедност.

Това бе така неочаквано, че Адриана не можа да прикрие смущението си, а Гърбавото потрепери.

— Е? — продължи ликуващо княгинята. — Както сама се убеждавате, госпожице, има още неща, с които мога да ви учудя. Вече почти се радвам, че именно вие тласкате разговора ни да се води по този начин. Иначе щях да бъда принудена да спазвам етикецията и по заобиколен начин да ви направя това съобщение. Моля, приемете думите ми като най-чиста монета.

— Признавам, госпожо, че успяхте да ме удивите — отвърна Адриана, която бързо бе успяла да си върне спокойствието, — защото добре познавам вашите досегашни интриги. Но в случая повече ме учудва значението, което придавате на подобна информация.

— Утре ще бъдете на дъното! — патетично извика княгинята. — На дъното! Не е без значение да знаете, че всичко, и този дворец, и каретата с красивите коне, и любимите ви накити дори ще бъдат описани. Сама разбирате, че говоря за сериозни неща.

Адриана обаче продължаваше да бъде спокойна и дори се усмихваше. В този момент вратата на салона се отвори и вътре влезе Джалма. Неговото появяване прекъсна разговора и трите участнички в него го изгледаха, всяка със смесени чувства.

LIV глава
Припомняния

Джалма, който никога досега не бе виждал в дома на госпожица Кардовил княгинята, остана крайно изненадан от нейното присъствие.

Тишината, която бе настъпила, сякаш всеки преценяваше сложността на обстановката, бе нарушена от Адриана:

— Скъпи родственико, искам да поправя един мой пропуск и да ви представя моята роднина, госпожа Сен Дизие.

Джалма се поклони вежливо.

Точно, когато княгинята се канеше да заговори, госпожица Кардовил я изпревари:

— Госпожа Сен Дизие преди малко има добрината да ме извести, че с мен ще се случат някои неща, за които ще поговорим с вас по-късно. Освен, ако княгинята не ми забрани да сторя това.

Идването на Джалма обърка донякъде предварителния план на княгиня Сен Дизие. Тя обаче бързо се ориентира в новата обстановка, усмихна се мило, което вече означаваше, че е намислила нов коварен ход:

— Ще ми бъде много неудобно, княже, ако лиша своята сродница от удоволствието да ви съобщи сама това, което преди малко й казах. Искам само да подкрепя думите си с някои документи, които заслужават специално внимание — и княгинята подаде на Адриана някакви книжа.

— Много съм ви благодарна, госпожо — отвърна госпожица Кардовил хладнокръвно, — защото нали сама знаете, че винаги вярвам на вашите думи, особено, когато се отнасят до някаква добрина или благородно дело.

Джалма още не бе овладял изтънчените нюанси на парижките разговори, но вроденото му чувство за ориентация му подсказа, че в стаята се е водил многозначителен разговор. Освен това, някакъв вътрешен глас му подсказваше да се отнася предпазливо с госпожа Сен Дизие.

В това време княгиня Сен Дизие, преценила момента като стратегически за нея, заговори отново:

— Не можете да си представите, княже, колко се зарадвах, когато научих в средите за вашата връзка с моята родственица, което в голяма степен ме освобождава от задължението да навлизам в дебрите на някои неприятни задължения.

Джалма не отговори, но погледна въпросително госпожица Кардовил. Княгинята забеляза този поглед и побърза да продължи:

— Ще ви обясня, княже. Аз съм по стечение на обстоятелствата най-близката роднина на тази мила и упорита главица — тя кимна към Адриана, — затова нося отговорност за нейното бъдеще. Ето, че с вашата поява тази грижа неусетно се прехвърля на вашите рамене, което много ме радва.

— Потърпете, мили мой сроднико — обърна се Адриана към Джалма — и ще се убедите в огромната любов и загриженост на тази моя роднина към мен. Имайте само малко търпение и ще разберете нейните благородни намерения…

След това Адриана огледа всички присъствуващи и хладнокръвно продължи:

— Нейното поведение, не знам защо, често ми напомня за някакви змии, които се срещат само във вашата далечна страна. Понякога тези змии стават жертва на отровата, която сами изпускат. Странно съвпадение… Дори вие, мила госпожо, сигурна съм, с доброто си сърце ще съжалите клетите влечуги…

Лицемерната госпожа погледна родственицата си и заговори с овладян глас:

— Не съм запозната с живота на змиите във вашата страна, а вие княже?

Джалма не отговори, но лицето му бе сериозно, явно разбираше, че нещата добиват твърде сериозен обрат.

— По-добре да оставим тези отклонения — каза Адриана — и да изслушаме, какво още има да ни каже моята любима сродница.

— Радвам се на вашата деловитост, госпожице. Радвам се също така, че друг човек поема грижите за вас, защото на мен ми е трудно да се справям с девойка, която бяхме принудени преди време да затворим в лудницата… Това беше, когато в къщата ви намерихме някакъв скрит момък, нали така? Как се казваше той, че съм забравила. Май че беше Агрикол Балдуин. Спомням си, че го открихме в едно скривалище до спалнята ви, нали госпожице? Цял Париж говореше за това… Значи не взимате някаква неизвестна жена, княже, а позната на цял Париж госпожица.

Княгинята погледна тържествуващо всички присъствуващи и след това продължи, но вече с рязък и изобличителен тон:

— Защо не възразите нещо, госпожице? Бяхме ли принудени да ви обявим за луда, за да прикрием случая с вашия любовник?

Като чу тези думи, Джалма потрепера, а лицето му се зачерви от напрежение. Погледът му стана зъл, сякаш бе получил неочаквана плесница на обществено място.

В този миг, по зова на южната си кръв, той можеше да убие възрастната княгиня, заради отправеното обвинение срещу Адриана.

Той можеше да убие и Адриана, защото я подозираха в подобно безчестие.

Беше в състояние да убие и Гърбавото, станала неволен свидетел на този разговор.

Най-сетне той можеше да убие и себе си, защото не желаеше да живее след чуването на такава чудовищна нелепост!

В този момент, обаче, очите му срещнаха тези на Адриана и цялата злоба, която се бе събрала в тях утихна, изчезна като блясъка на светкавица.

Цялата тази промяна направо обърка видялата какво ли не княгиня. Тя не можа да преглътне явното влияние на Адриана върху младия индиец. Любовта им, по всичко личеше, бе силна и чиста. Пред такъв един аргумент и най-обмислените клевети губеха силата си. Картината се допълваше, за ужас на госпожа Сен Дизие и от присъствието на Гърбавото, която по всичко личи, умееше да се владее и да претегля нещата.

Преценила, че засега атаката й не се развива според предвижданията, княгинята се обърна рязко и си тръгна. За нейна неприятна изненада, тя бе изпратена до колата си от Гърбавото.

Адриана и Джалма останаха сами.

Преди да продължим разказа си, необходимо е да се върнем към някои вече отминали неща.

Откакто бяха разкрили чувствата си един на друг, Адриана и Джалма сякаш живееха нов живот. Госпожица Кардовил с присъщата си упоритост правеше всичко необходимо да го освободи от някои притеснения, които му налагаше големият град, за да могат да блеснат истинските му качества. Тя постепенно го учеше да владее чувствата си, както и да преодолява смущението си от бързите обрати в светското парижко общество.

Адриана и сега бе преценила, че й се открива възможност да провери, дали Джалма е овладял нейните уроци и реши да го подложи на изпит. Изпит, изпълнен с нежност и любов.

LV глава
Изпитът

— Мили мой, често сте ме питали, колко ще продължи изпитния период на нашите отношения. Вече ми се струва, че този край е наближил.

Джалма не отговори, но по лицето му премина радостно вълнение. Адриана го погали и продължи:

— Доскоро бяхме разделени и оплетени в лъжи и интриги. Въпреки това ние се обичахме и следвахме повика на нашата любов. След преживените премеждия, смея да кажа, че тя стана още по-силна! Затова смея да твърдя, че и двамата се убедихме в дълбочината на нашите отношения. Аз трябваше да опозная вас, а вие мен. Бог е свидетел, че това е сторено! Не ни достига само истинското посвещение, посвещението пред целия свят — женитбата, която ще ни свърже за цял живот…

Джалма бе смаян от думите на Адриана.

— Но има нещо, което няма да скрия от вас. Ние се обичаме, нали? — тя го погледна сериозно. — Обичаме се и за нас няма никакво съмнение, че сърцата ни са свързани навеки. В такъв случай, питам, нужна ли е връзка, която само пред обществото да демонстрира нашата близост? Не е ли достатъчно, че сме открили сърцата си пред Бог и нашата любов му принадлежи. Какво значение има тогава дали сме изпълнили някакъв подписан договор, щом сме се врекли завинаги? Ние просто принадлежим един на друг. Отговорете, Джалма, вярно ли е това, което казвам?

Князът не отговори, но даде знак с ръка на Адриана да продължи.

— А след това — заговори отново тя, още по-нежно, — трябва да ви кажа откровено, че нямам намерение да спазвам някакъв закон, който дава права единствено на мъжа, сякаш жената няма сърце и душа. Такъв закон не мога да приема, защото вярвам, че всички ние сме равни пред Бога! Затова вярвам, че е достатъчно Създателят да знае, колко много ви обичам! Ако и вие приемете думите ми като достатъчно доказателство за чувствата ми, тогава ще бъда наистина щастлива… искам да ни свързва щастието на любовта, но в същото време да останем свободни…

Джалма, който до този момент мълчаливо бе слушал се изправи и заговори някак тържествено и сериозно:

— Скъпа моя, и аз като вас се възмущавам от клетвонарушението, от лъжата и подлостта. Съгласен съм, че достойнството на личността се гради на основата на свободата. Но вие сама казахте, че желаете да получите Божието одобрение за тези свои мисли и надежди. Кой, обаче, ще ни даде това одобрение? Кой ще ни посочи Божия знак? Пред кого ще се закълнем?

— Надявам се, че само след няколко дена ще мога да ви кажа това. Всяка нощ съм мислила по какъв начин да свържем нашите чувства, но без да робуваме на писаните земни закони. Скоро ще мога да ви кажа, скъпи, кои са ръцете, които ще ни благословят. Искрено вярвам, че съюзът ни ще бъде свещен и вечен, без да сме принудени да се подчиняваме на формализма. Някои казват, че влюбените са луди — засмя се девойката, — но аз твърдя, че истинските влюбени са умни.

— Когато ви слушам да говорите за нашето щастие — каза Джалма видимо развълнуван от думите на Адриана — имам усещането, че майка говори на своето дете. Не ме разбирайте неправилно, защото имам предвид дълбочината на чувствата, които изразявате. Вие се опитвате да предизвикате моето възражение, за да проверите дали ми се струват странни вашите мисли. Ще ви разочаровам, но аз напълно ги споделям. Разбирам отношението ви към несъвършения закон във вашата страна и си позволявам да кажа, че в моята дива, според някои, родина, жената има равни права с мъжа. Вярно, че това става в момента, когато тя стане майка, но истината е, че ги има. И още нещо, в моята страна свещениците казват, че има хора, които стоят по-ниско от божествата, но те стоят по-високо от други хора. Преди не вярвах на това твърдение, но сега се убедих, че те имат право…

Адриана изслуша думите на Джалма с нарастващо вълнение. Когато той спря да говори тя не издържа и възкликна:

— Сега вече съм убедена — вие сте прекрасен човек! Затова ви обичам, затова съм готова да бъдем заедно през целия си живот! Вярвам в мига, когато ръцете ни ще се съединят, така, както повеляват сърцата ни. Едва ли някой в този момент може да си представи, колко съм щастлива! Свещеният огън на любовта ни гори и никой не може да угаси пламъка му!

— Значи сме свободни, ние двамата, да изберем деня на пълното щастие? Бих дал години от своя живот, за да приближа този миг!

— Да, свободни сме и трябва да бъдем достойни за свободата си.

Адриана, която до този момент бе успяла да запази спокойствие и хладнокръвие, усети, че силите я напускат и е готова да се поддаде на силата на чувствата си. Това я смути и подтикна към действия, които да я предпазят от нарушаване на целомъдрието.

— Магдалина, Магдалина — извика тя и тръгна решително към вратата…

LVI глава
Властолюбив

Родин се разхождаше нервно из стаята си, където преди време бе изтърпял болезнената операция, направена от д-р Баление. Бяха изминали няколко дена от споменатата вече среща между Адриана и Джалма. Йезуитът разсъждаваше вглъбен в себе си, а ръцете му бяха на обичайното място, в задните джобове на черния редингот. „Ако всичко върви според изчисленията ми, много скоро нещата ще се уредят. Кардиналът от Рим ме уверява, че на предстоящия събор мога да бъда избран с болшинство. Нужно е, обаче, да подкупя още някои хора… Разсеяли са се съмненията, които имаше допреди време кардинал Малипиери… Все пак, смущава ме кореспонденцията на отец д’Егрини с кардинала. Няма да си простя, че не можах да проследя тези писма. Нищо, още малко търпение и ще бъда възнаграден според заслугите си…“ Това бяха мислите, които се въртяха в главата на Родин. На лицето му се появи подобие на усмивка, каквато той си позволяваше само в редки случаи.

„С онзи благороден покровител на работниците, господин Харди, е приключено. Погребението му бе преди два дни и вече съм господар на богатствата му. Вярно, че различни инстанции могат да оспорват предсмъртното му завещание, но нали мъртвите не говорят? Значи ще се справя. Остават русата госпожица и нейният индийски приятел. Сега сме 27 май, а 1 юни наближава. Княгинята смяташе, че е открила добро средство да се разправим с тази опърничава госпожица, но планът й не успя, макар че и аз го бях одобрил. Не става лошо, че припомнихме случая с Агрикол Балдуин. Това може да ни помогне. Само че, точно когато азиатският тигър бе готов да разкъса всеки срещнат, красивата гълъбица изгука и той покорно легна в краката й. Жалко… Всъщност, като споменах «гълъбица» и се досетих за онази безчестна бабичка на име Света Гълъба, която онзи дебелак Жак Дюмулен така упорито ухажва. Аз, обаче, се надявам, че тя ще оскубе в наша полза отец Корбине. Защо ли се сещам за тази дърта вещица? Може би, подобно на поетите, които се сещат за римите и на мен ми идва на ум да сравня тази отвратителна дъртачка с хубавата Адриана Кардовил. А двете са така противоположни, сякаш виждам пръстен на котка или огърлица на риба…“

Точно когато реши да пропъди тази мисъл някакво просветление озари бледото лице на йезуита.

„Чудно нещо е човешкият ум, велико тайнство. Разсъждаваш наглед за прости неща, а изведнъж проблесне искрата и се роди велика мисъл. Сетих се за онази вещица по повод сравнението на госпожица Кардовил с гълъбица. В този ред на мисли ми дойде на ум, че сравнението между двете е глупаво и прилича на огърлица, поставена на риба. Ето го разковничето! Тази дума ми беше необходима. Огърлица! Съдбоносна дума! Тя може да се окаже ключът към победата.“

Като продължи да се разхожда нервно из стаята, Родин продължаваше да разсъждава, като тихичко си мърмореше:

„Колкото повече си мисля върху това попадение, толкова повече ми се струва, че в него има заряд. Знае ли човек, кога може да избухне една мина? Начинанието, което се оформя в съзнанието ми е смело и опасно, но именно в това е неговата сила. Страстите, да, страстите! Те са онази музикална стълбица, чиято мелодия, овладяна от човека му позволяват да мъсти чрез тях. Прекрасна е силата на ума! Нека след това ми говорят за чудесата на жълъда, на житеното зърно. Една-едничка дума Огърлица, само няколко букви, а те вече растат и се превръщат в огромен дъб с разперени клони. Това е така, защото всичко върша в прослава на Бога. Да, на Бога, какъвто смятам, че е, и какъвто го представям.“

Родин се изсмя зловещо, а хрипавият му глас отекна в стаята.

„О, нека стигна там, където стигна Сикс V и светът ще види, какво нещо е духовната власт! Духовната власт в ръце като моите, в ръцете на един свещеник, който до петдесетгодишнината си е останал нечист, но умерен и девствен, и който и папа да стане, пак ще умре нечист, умерен и девствен!“

В такива моменти Родин ставаше страшен. Властолюбието го завладяваше и преобразяваше. Всичко, което той умело успяваше да скрие от хората се отразяваше на бледото му лице. Кръвта му кипеше и крещеше за власт.

Изведнъж трополене на пощенска кола откъм улица „Вожирар“ привлече вниманието на свещеника. Смутен, че толкова време се бе отдал на съкровените си мисли и страсти, той извади от джоба си захабена кърпа и изтри потта от лицето си. След това погледна през прозореца, но едната колона на балкона му попречи да види, кой е пристигнал.

„Все едно — помисли си той, — важното е веднага да напиша писмо на онзи смешник Жак Дюмулен и да го извикам тук. Той и друг път ми е услужвал с онова момиче от улица «Клови». И този път може този същият Дюмулен да ми послужи, защото го държа в ръцете си.“

Родин седна пред писалището и написа набързо това писмо.

Малко след това някой почука на вратата, която, противно на правилата на Обществото, бе заключена. Родин обаче бе толкова силен и влиятелен в къщата, че не се тревожеше от това нарушение.

Свещеникът отвори и видя на прага един слуга, който му подаде някакво писмо.

Родин го взе и преди да го отвори, попита:

— Преди малко пристигна някаква кола, чия е?

— Според мен тази кола, отче, идва от Рим — отговори слугата и ниско се поклони.

— От Рим? — реагира спонтанно Родин, а гърлото му изведнъж се сви. — И кой е пристигнал с тази кола?

— Един преподобен отец от светото Общество, отче…

Макар да знаеше, че пристигането на такава кола непременно означава нещо, Родин не попита повече нищо и си влезе в стаята.

След това бързо отвори писмото и видя, че е от отец д’Егрини. Ето, какво пишеше в него:

„Бързам да съобщя на Ваше Преподобие един факт, който не е толкова важен, колкото е любопитен. Преди погребението на господин Харди поставихме тялото с ковчега в избата на нашата църква. Тази сутрин, когато нашите хора слязоха долу, за да извършат нужните приготовления, се оказа, че тялото е изчезнало. Всичките ни опити да се открие извършителят на това деяние останаха безуспешни. Единственото, което констатирахме, е дирята на неизвестна кола, идвала до църквата.

По-важното обаче, е това, че имаме редовен смъртен акт, потвърден от лекаря на Етамп. Затова ви съобщавам за тази странна случка, макар че по-важна за нас е самата смърт на господин Харди.“

Родин се замисли за известно време, като също преценяваше, че важен в случая бе смъртният акт, който им развързваше ръцете. Но това изчезване на тялото… Йезуитът реши, когато остане по-свободен да се заеме със случилото се.

След това Родин отвори вратата и подаде готовото писмо за Нини Мулен на слугата, който чинно чакаше на прага.

Точно в този момент се появи един преподобен отец и съобщи:

— Пристигнал е преподобният отец Кабочини от Рим, натоварен със специална мисия, свързана с вас.

При тези думи на Родин изведнъж му стана студено и потрепера, но запази спокойствието си и отвърна:

— Къде е Негово Преподобие отец Кабочини?

— В съседната стая, отче.

— Помолете го да дойде и се оттеглете — каза Родин.

След около минута преподобният отец Кабочини влезе в стаята при Родин.

LVII глава
На хитреца — хитрец и половина

Отец Кабочини бе тридесетгодишен мъж, нисък на ръст, с изпъкнало коремче.

Този добродушен свещеник бе с едно око, но затова пък то бе много живо и проницателно. Кръглото му мазно лице бе винаги засмяно и привлекателно, а къдравата кестенява коса му придаваше вид на някоя от восъчните статуи, изобразяващи Исус като дете. Вежливите му обноски допълваха приветливия израз на лицето му.

Родин, който добре познаваше Обществото, веднага се стегна при вида на безобидния пратеник от Рим. Него не би го смутил някой висок, сух и мрачен свещеник, с изпито бледо лице, защото той знаеше, че в тактиката на Обществото влиза използването на хора с лъжлива външност.

Йезуитът не се излъга. Отец Кабочини бе толкова внимателен и засмян, че сърцето на Родин заби тревожно. Той приемаше горещите прегръдки и благопожелания на нисичкия отец външно спокойно, но оставаше нащрек. Най-много се страхуваше да не го отровят, както това бе правено неведнъж, когато църковните или държавните интереси са го изисквали. Прегръдките и целувките на пратеника го караха да тръпне и да си мисли: „Този едноокият е прекалено добър. Дано само няма отрова в юдините му целувки!“

Най-накрая, сякаш изморен от протоколната среща изпълнена с любезности, отец Кабочини седна на един стол и заговори:

— Най-сетне ми се предостави възможност да срещна това светило на нашето Общество и мога да го прегърна в обятията си.

— Добре, добре, любезни отче, но човек не може да прегърне светило, а освен това аз съм само един работник в Божието лозе.

Римлянинът отговори с възхищение:

— Прав сте, отче, че светило не се прегръща. Пред него се коленичи.

Той веднага се надигна, но отец Родин успя да го спре, като го улови за ръката.

— Оставете, отче, това идолопоклонничество и нека не говорим повече за мен. Кажете, каква е целта на вашето пътуване.

— Тази цел, отче, изпълва сърцето ми с радост и възхищение. През целия път съм си мислил, колко съм щастлив, че на мен се падна да изпълня тази мисия. Да се срещна с вас е нещо много важно за мен и аз го доказах, като ви прегърнах…

— Но коя е тази цел, която толкова ви възхищава? — едва сдържаше раздразнението си Родин.

— От това писмо, което ви нося от името на Негово Високо Преподобие, нашият отец генерал, ще разберете всичко…

Отец Кабочини извади от портфейла си един плик, запечатан с три печата. Преди да го предаде на Родин, той го целуна почтително.

Родин взе писмото и преди да го отвори, също целуна плика.

Докато четеше лицето му остана хладнокръвно и само пулсирането на слепоочието му подсказваше неговото голямо вълнение.

Когато завърши той прибра писмото в пазвата си и каза хладнокръвно:

— Ще стане така, както заповядва Високопреподобния наш генерал.

— И така отче мой — извика отец Кабочини развеселен — аз ще бъда сянка на вашата светлина, тоест ще имам огромното удоволствие да не се отделям от вас нито през деня, нито през нощта. Това е голяма привилегия и милост за мен, да ме изпратят от Рим, за да ви стана другар! Това изпълва сърцето ми с благодарност към Високопреподобния наш генерал, а също и с любов към вас.

„Този е голям хитрец — помисли си Родин, — но аз не съм лесна плячка. Само в царството на слепите еднооките царуват…“

Същия ден вечерта, в присъствието на отец Кабочини, Нини-Мулен получи подробни указания, как да действа и отиде у госпожа Света Гълъба…

LVIII глава
Госпожа Света Гълъба

Госпожа Гълъба е същата онази, която бе посетила госпожица Кардовил с предложението да купи нейния замък и земите към него. Богатството си тя бе спечелила от едно заведение, което се намираше под дървените галерии на Пале Роял, по време на влизането на съюзните войски в Париж. Интересното на това заведение бе това, че работничките в него бяха значително по-хубави от шапките, които шиеха.

Преподобните отци, разбира се, не се интересуваха от произхода на тези пари, а дали ще могат да ги ползват. Затова бяха се постарали по всички правила да си осигурят това богатство.

Госпожа Света Гълъба бе груба и властна жена. Миналото й бе доста черно, но преподобните отци си затваряха очите за тази страница от нейния живот. Срещу добро възнаграждение от нейна страна и преотстъпване на някой и друг имот, отците от Обществото й бяха обещали да се погрижат, когато му дойде времето, да отправят Луцифер в пламъците и да й осигурят едно местенце сред праведните в рая.

Въпреки добрата организация не всичко с Госпожа Света Гълъба вървеше гладко. От време на време тя изпадаше във властта на своите стари грехове и поради това вече бе сменила няколко изповедника.

В последно време, обаче, духовният писател Нини-Мулен бе успял да я спечели, като с това се надяваше да спечели и парите й, но от цялата работа полза имаха и светите отци.

Когато след указанията Нини-Мулен отиде в къщата й, Света Гълъба седеше в своята приемна на червения диван и държеше на коленете си две котки. В краката й кротко почиваше малко кученце, а един голям сив папагал прехвръкваше из стаята, като от време на време кацаше на облегалката на канапето. Друг, зелен папагал, който явно не бе опитомен достатъчно, бе вързан за една дървена поставка, в близост до прозореца. Сивият папагал от време на време се намесваше в разговора на мъжа и жената, като псуваше грубо с дрезгавия си глас. Всичко това той бе научил по кръчмите, където бе възпитан и където неговата господарка, като младо момиче бе изкарвала прехраната си.

Света Гълъба бе едра жена на около петдесет години, с широко червендалесто лице, което бе богато окосмено. Гласът й също бе мъжки. Тази вечер тя бе облечена в синя кадифена рокля, а на главата си бе поставила шал в портокалов цвят. На всеки пръст блестеше пръстен, а челото й се пресичаше от елмазена лента.

В разговора, който Нини-Мулен водеше тази вечер, той бе изоставил собствените си интереси и всячески се мъчеше да изпълни деликатната мисия, с която го бяха натоварили преди половин час. В тази мисия Родин се бе постарал да представи целта, като благородно начинание, което оправдаваше донякъде смелите и странни средства.

— И така — говореше Нини-Мулен, като продължаваше вече започналия разговор, — има ли тя двадесет години?

— Най-много — отговори Света Гълъба, която се измъчваше от любопитство, — но ми се струва, че шегата, която сте намислили, не е съвсем чиста, мое тлъсто пиленце (Света Гълъба вече чувстваше своя приятел толкова близък, че се обръщаше към него съвсем свойски и малко грубичко).

— Няма нищо нечисто, приятелко моя — отвърна Нини-Мулен — по скоро работата е любопитна, дори трогателна. Вие по-добре ми кажете, ще можете ли до утре да намерите лицето, за което става въпрос.

— До утре ли? — учуди се Света Гълъба. — Много сте се разбързали. Та аз не съм чувала за нея вече цяла година. Всъщност Антония, която срещнах преди месец, ми каза къде се намирала тя.

— Тогава с онова средство, за което споменахте отначало, дали няма да може да се намери?

— Може, дърто пиле, но е доста трудно, когато човек е отвикнал…

— Това не може да бъде, моя приятелко! Вие, която сте толкова добра и която правите всичко за спасението си, точно вие да се двоумите от някаква си малка неприятна постъпка. Още повече, че се касае за една важна работа, като се има предвид че една честна девойка трябва да бъде изтръгната от ръцете на Сатаната.

На това място сивият папагал Варнава изкрещя две цинични думи, които изговори много правилно.

Госпожа Света Гълъба се обърна и възмутено извика:

— Мълчи! Никога няма да се поправиш! Вчера направи така, че отец Корбине се изчерви целия от срам… Млъкни!

— Ако всеки път го порицавате по този начин, сигурен съм, че ще успеете да го превъзпитате — отбеляза Нини-Мулен сериозно. — Но нека се върнем към нашата работа. Моля ви, моя приятелко, направете каквото можете, за да се увенчае това благородно начинание с успех. Това е двойно добро, защото ще освободим една девойка от Сатаната, а в същото време, ще възвърнем може би разсъдъка на една злочеста майка…

— Но защо точно тази девойка, драги мой, а не някоя друга? Та тя е направо рядкост…

— Разбира се, че е така и това не е случайно. Та нали точно по този начин ще може да се въздейства на майката…

— За това си прав.

— Трябва да направите усилие, скъпа приятелко, трябва.

— Дявол да ви вземе — каза лениво Света Гълба, — винаги заставяте човек да ви се подчинява.

— Това означава, че сте съгласна?

— Съгласна съм и дори нещо повече — ще отида още сега. Искам още тази вечер да знам, дали ще стане тази работа или не.

— Чудесна сте… — тържествено обяви Нини-Мулен — Никога няма да забравя тази услуга…

— Не се притеснявай толкова много, защото не го правя заради теб.

— А заради кого?

— Това е моя тайна.

След това тя се обърна към слугинята си, която бе влязла преди малко и й каза:

— Кажи на Ратисбона да отиде и да ми вземе кола.

На другия ден Родин с тържествуващо лице, може би защото бе останал сам, пускаше едно писмо в пощата. То бе адресирано до Агрикол Балдуин, а на плика бе поставено клеймо „много бързо“.

LIX глава
Любовта на Фарингея

Читателят си спомня, че когато Джалма научи за предателството на Фарингея му предложи приятелството си, с което по същество прощаваше на метиса.

Слугата, който се отличаваше с ум и способност, да се приспособява към възникналата ситуация, бе успял за кратко време да убеди княза, че се е разкаял и че ще му бъде верен. От този момент нататък Джалма нямаше никакво основание да не се доверява на Фарингея. Последният също бе сменил тактиката и повече никога не отвори дума за госпожица Кардовил, а внимателно изчакваше господарят му сам да сподели някоя тайна.

През последните дни метисът изглеждаше угрижен и натъжен. Джалма няколко пъти го пита за причините, но Фарингея учтиво отклоняваше разговора, като горещо благодареше на своя господар за проявената загриженост.

Събитията, за които сега ще стане дума, се развиваха към обед в малката къща на улица „Клиши“, в която живееше Джалма.

Този ден князът не беше посещавал Адриана. Госпожица Кардовил го бе помолила за този ден, в който искаше да направи някои приготовления за тяхната сватба. Разбира се обществото не биваше да разбере за условията, които двамата бяха приели.

Затова часовете се струваха на Джалма безкрайно дълги. Той лежеше на един диван с ръце върху лицето, замислен за нещо свое.

Неочаквано в стаята влезе Фарингея, без да почука, както бе прието.

Джалма се обърна бързо и като видя пребледнялото лице на метиса, разтревожено попита:

— Какво ти е, Фарингея?

— Много ми е тежко, светли княже — след кратко колебание отвърна Фарингея.

Джалма го изгледа внимателно и убедил се в тревогата, обзела неговия слуга го подкани:

— Говори спокойно. Споделената мъка е по-поносима. Можеш да ми се довериш, защото съм ти приятел.

— Нещастната любов, отхвърлената любов едва ли могат да бъдат излекувани. За тях остават само сълзите…

— За каква излъгана и нещастна любов говориш? — изненада се Джалма.

— За своята любов, княже — отговори метисът мрачно.

— За своята любов ли? — още повече се учуди Джалма, който бе свикнал да приема слугата като един здрав мъж, с мрачно лице и затворен характер, а не като човек, който може да се влюби.

— Светли княже, когато преди време ми казахте, че нещастието ме прави зъл, аз открих в тези думи някакво страшно тайнство. Истина е, че ви бях предал и това ми тежеше. Но по-страшно стана, когато се влюбих в едно младо и красиво момиче, което пък предаде мен. Това нейно предателство, тази изневяра ме сразиха…

Като забеляза удивлението на княза метисът продължи с тон, който подсказваше, че се срамува от думите си:

— Не ми се присмивайте, княже, че правя това признание пред вас. Но аз не съм забравил, че ме нарекохте мен, вашия слуга, приятел, затова се осмелих да споделя…

— Благодаря ти за доверието — утеши го князът — и бъди сигурен, че няма да ти се присмея, а напротив, ще се опитам да ти помогна според възможностите си.

— Изневярата заслужава презрение! — продължи Фарингея. — Всеки има право да те сочи с пръст и да ти се надсмива. В тази страна изневярата предизвиква насмешки и презрение…

— А ти уверен ли си в това предателство? — попита кротко Джалма. — Освен това, позволи ми, като твой приятел да ти споделя и аз нещо. Преди няколко дена аз също си бях помислил, че моята любима не ме обича. Ако бях повярвал на това, какво щеше да стане? След това се оказа, че нищо подобно не е имало.

— Иска ми се да повярвам на думите ви, княже, но нямам основание да кажа същото за моя случай. Лошото е, че съм се объркал и затова се обръщам към вас, за съвет.

— Откъде идват твоите подозрения?

— От студенината, която така често сменя доброто й отношение към мен. Освен това, все намира някакви причини да ме изпрати или дори да не ме приеме. Знаете ли, княже, тя разсъждава върху любовта, което е явно доказателство, че не ме обича.

— Напротив, дори може би те обича повече, отколкото ти предполагаш, щом разсъждава за чувствата и вълненията си.

— Така казват всички жени — възрази метисът с мрачна ирония, като отправи проницателен поглед към Джалма — или поне така твърдят онези, които не обичат. За влюбените жени, всяка дума на техния любим е заповед. Останалите просто хитруват. Нали любовта е сляпа, как може върху нея да се разсъждава, да се търсят корените и причините за нея. Или обичаш, или не. Освен, ако не ти доставя удоволствие терзанието на другия, който истински обича… „Днес ще бъда твоя, защото така ми харесва, а утре ще видим…“ — това е девизът на тези, които не обичат истински, а превръщат любовта в някаква теория.

От тези думи настроението на Джалма постепенно спадаше. Той неволно си припомняше разговора с Адриана, в който тя изложи своите схващания за любовта. Тогава той ги бе намерил за понятни, но сега сякаш някакво колебание го обземаше. Той бе честолюбив млад мъж, израсъл в друга обстановка, където хората се ръководеха главно от чувствата и страстите си. Трудно му бе да разбере, че една жена може да постави над любовта си някакви други интереси. В същото време той си спомняше аргументите на Адриана и веднага му олекваше. Затова побърза да успокои метиса:

— Мъката те заблуждава. Само тези причини не са достатъчни да се съмняваш в искреността на отношенията на своята любима.

— Дано сте прав, княже — отвърна слугата, но след кратко колебание продължи, — но все не мога да проумея, как е възможно неща като чест, себелюбие, деликатност и добросъвестност да се поставят по-високо от любовта. Ако истински си завладян от чувствата си, как можеш да преценяваш и степенуваш по важност кое, къде да бъде?

— Заблуждаваш се, приятелю. Колкото е по-влюбена една жена, толкова по-достойна и целомъдрена е тя.

Вместо отговор метисът изпъшка и лицето му се сви от мъка. Джалма се притесни и внимателно го хвана за ръката:

— Успокой се и послушай гласа на приятелството. Кажи, какво толкова те измъчва още?

— Много е ужасно, княже…

— Все пак, ние сме мъже, приятели сме…

— Не знам дали ще постъпя правилно, но повече не мога да издържам… Затова ще споделя докрай терзанията си. Тази жена е поканила тази вечер в къщата си този, когото предпочита пред мен!

— Откъде си разбрал това?

— Каза ми един непознат човек, който явно ме е съжалил.

— Ами ако те е излъгал?

— Но той ми представи доказателства за думите си.

— Какви са тези доказателства?

— Да ме заведе тази вечер на мястото на срещата.

— И какво отговори ти на това?

— Нищо, княже, защото бях много объркан. Затова дойдох да се посъветвам с вас.

Метисът отново въздъхна тежко, след което се изсмя злъчно:

— Съвет! От камата си трябваше да потърся съвет! Тя щеше да ми каже: „Кръв!“

Понякога такива настроения много лесно завладяват хората. В този момент и Джалма си припомни разговора с княгиня Сен Дизие и настръхна. Това трая само един миг, защото той си спомни достойното и хладнокръвно поведение на Адриана по време на обвиненията, че до спалнята и са намерили Агрикол Балдуин.

Той се обърна към Фарингея и му заговори сериозно:

— Слушай, аз ти предложих моето приятелство, затова ще действаме по законите на приятелството. За съмненията си не бива да търсиш съвет от камата, а от приятеля си. На тази среща, която щяла да ти докаже изневярата, трябва да се отиде.

— Разбира се!

— Но няма да отидеш сам!

— Какво искате да кажете с това, княже? Кой друг ще бъде с мен?

— Аз.

— Вие?!

— За да мога да те спра да не извършиш евентуално престъпление. Чувството на гняв е силно и човек лесно се заслепява…

— Но точно това чувство ни дава правото да отмъстим!

— Фарингея, този ден е свободен за мен. Разбери ме правилно: или няма да отидеш на срещата, или ще отидем двамата.

Метисът коленичи и хвана ръката на княза. Първо я долепи до челото си, а след това я целуна.

— Княже, бихте ли проявили докрай своето великодушие и да ми простите.

— Какво трябва да ти прощавам?

— Преди да дойда при вас за съвет, аз бях решил да ви помоля да дойдете с мен, но не смеех да заговоря пръв за това.

Джалма му помогна да се изправи и сърдечно го потупа по рамото:

— Няма нищо лошо в това, че съм предугадил желанието ти. Решението ми да дойда с теб приеми като доказателство за приятелството ми към теб. Ако се окажа прав, ще разбереш, че не си лъган от любимата си…

Когато се стъмни метисът и Джалма излязоха от къщата, загърнати в дълги дрехи и се качиха в една карета. Фарингея каза на кочияша да ги откара в къщата на Света Гълъба.

LX глава
Една вечер у Света Гълъба

Преди да продължим нашия разказ, трябва да се спрем на някои събития, които се случиха същия ден.

Нини-Мулен, който не бе запознат с целия план на Родин, бе предложил по негова заръка голяма сума пари на Света Гълъба, за да им отстъпи къщата си за един ден.

Света Гълъба с удоволствие прие това предложение и заедно със слугите си се изнесе още сутринта.

Родин, преоблечен и със сини очила отиде да провери месторазположението на своите и да даде наставления на Фарингея. Последният, понеже бе силен и съобразителен, направи размествания в къщата за около два часа, след което се върна в къщата на Джалма, където разигра гореописаната сцена.

Когато колата завиваше към улица „Ришельо“, където се намираше домът на Света Гълъба, Фарингея отново се престори на отчаян:

— Княже, ако се окаже, че тя наистина ми изневерява, моля ви, оставете ме да си отмъстя.

— Презрението е най-доброто отмъщение — кратко отвърна Джалма.

— Не знам… Колкото повече се приближаваме към целта, толкова повече виждам кръвта пред очите си…

— Няма да си сам, защото и аз ще бъда до теб. Няма да позволя страстта да те заслепи. Но, ако не успея да те удържа и ти пролееш кръв, то нека тази кръв падне върху теб. Недей очаква от мен да ти подам приятелска ръка след това.

Фарингея се престори, че тези думи са го впечатлили дълбоко, наведе глава и се замисли. Джалма в същото време пресмяташе как да обезоръжи метиса, но в този момент Фарингея се обърна и зъбите му лъснаха зловещо:

— Тази кама, управлявана от твърда ръка е смъртоносна. Както са смъртоносни и капките отрова, които се намират в малкото шишенце, което нося. От нея се умира бавно, без мъки. Бих могъл с ножа да отмъстя, а с отровата да избягна преследването на правосъдието. Но вие сте прав, княже. Ето ви моя нож, пазете го. Предпочитам да имам вашето приятелство… Всъщност, ето ви и отровата. Когато се уверя в предателството на моята любима и реша да отмъстя, вие решете, дали ще ми подадете камата, за да я забия в гърдите й, или ще ми подадете отровата, за да я изпия…

Джалма, зарадван и учуден от това внезапно решение, тъкмо мислеше, какво да отговори и колата спря пред къщата на Света Гълъба.

Добре прикрити от дългите дрехи, двамата мъже влязоха вътре. Жилището имаше два предни входа и един прикрит, откъм двора.

Ключарят, на когото дадоха пари, се отдръпна в тъмнината и ги пропусна.

— Княже, може би е по-добре да си остана със съмненията? — метисът за миг се спря, но след това решително продължи напред. — Не, не бива да се поддавам на малодушието…

Той пръв влезе през вратата, последван от Джалма.

— Дайте си ръката, княже, да не се спънете в тъмното.

Така двамата напредваха в мрака. По едно време спряха и се ослушаха. Тишината бе завладяла цялата къща. Постояха така известно време обгърнати от непрогледен мрак.

По едно време князът усети, че Фарингея тихо се отдалечава от него. След това чу рязко отваряне на врата и силното и затваряне.

Останал сам, князът направи опит да се огледа, но тъмнината закриваше всички предмети. Това го смути, ядоса и дори уплаши.

Изведнъж отнякъде прозвуча силният глас на метиса:

— Вие ми казахте, светли княже: „Бъди приятел!“ И аз постъпвам като приятел. Послужих си с хитрост, за да ви доведа на това място. Спомнете си, какво ви каза преди няколко дни княгиня Сен Дизие за Агрикол Балдуин, любовника на госпожица Кардовил. Слушайте, гледайте и сам съдете…

Гласът млъкна.

Джалма не издържа и извика:

— Фарингея, за Бога, отвори ми да изляза веднага!

Никой не му отговори.

Без да губи самообладание Джалма внимателно започна да изучава стаята, в която се намираше. Така стигна до някаква врата, но тя беше заключена. Продължи нататък и се натъкна на огнище, което явно не беше палено отдавна. Той продължи да върви пипнешком, докато отново стигна до огнището. Тогава спря и отново извика.

В този момент отнякъде започна да нахлува благовонен пушек. Ядосан на положението, в което се намираше, Джалма не обърна никакво внимание на странната миризма. Той отново тръгна да търси вратата и я намери. Но когато бе стигнал до нея, благовонната пара вече бе успяла да му въздейства. Съзнанието му се замъгли, а силите го напуснаха. Той дори не подозираше, че това е пара от смолистия клей „вамбай“, чиито храсти растат в Хималаите и която въздейства по-бързо и сигурно от някои известни опиати.

Точно в този момент се случи нещо неочаквано. Пред замъглените очи на Джалма проблесна матова светлина и се появи някакво прозорче. През него той можа да разгледа, доколкото това бе възможно, една богато подредена и обзаведена стая. Не мина много време и в тази слабо осветена стая влезе жена, наметната с жълта пелерина с качулка.

Като видя тази дреха Джалма се разтрепера. Приятната слабост, която бе усещал досега се замени с трескаво вълнение. Ушите му странно бучаха, а мислите му хаотично се блъскаха в главата. Имаше чувството, че потъва в дълбока вода.

Джалма наблюдаваше замаян, какво става в съседната стая.

Жената бавно отиде до прозореца и дръпна внимателно завесата. След това огледа улицата, като се стремеше да не я забележат отвън. След това се върна и се облегна на камината.

Джалма, вече напълно под влияние на благовонието, съвсем бе забравил за Фарингея и за това, как бе изоставен в тъмната стая. Пред погледа му се движеше жена, която все повече и повече го вълнуваше.

Изведнъж князът видя, че тя се отдалечава от огнището и застава пред огледалото. След това, все така обърната с гръб към него тя свали дългата перелина и качулката.

Сякаш стрела прониза Джалма. Та това беше госпожица Адриана Кардовил! Нямаше съмнение, въпреки млечната пелена, която се спускаше пред очите му, той бе сигурен, че това е тя. Дори беше облечена в същата рокля, с която бе посрещнала госпожа Сен Дизие: зелена на райета. Косата й бе покрита със същата фина мрежа, както при онази среща… Джалма виждаше овалните й рамене, тънката лебедова шия… Не, нямаше съмнение, че това е Адриана.

Пот се стичаше по лицето на младия мъж, а съзнанието му все повече и повече потъваше, сякаш сънуваше, или по-точно наблюдаваше свой сън отстрани…

— „Тя чака своя любовник Агрикол Балдуин“ — прозвуча от тъмното гласът на Фарингея.

Въпреки замъгленото съзнание, Джалма разбра тези думи и те прозвучаха, като кама, която се впива в гърдите му. Червена пелена се спусна пред очите му, а от гърлото му се изтръгна див рев, който не можеше да бъде чут от другата страна, защото прозорчето бе направено от много дебело стъкло. Ноктите му се изпочупиха, когато се опитваше да строши решетките на този прозорец и да проникне в другата стая.

В това време той усети, че някъде встрани се превърта ключ и се отваря някаква врата. Инстинктивно тръгна в тази посока. Когато достига прага на тази врата, отново чу гласът, който бе говорил и до този момент:

— Сега ще чуеш стъпките на Агрикол, който идва на срещата…

И наистина, някъде отпред се чуха равномерни крачки на човек, който се изкачваше по някакви стълби.

Упоен, с размътено съзнание и невиждащи очи, Джалма измъкна камата, която му бе дал Фарингея и се спотаи в очакване.

В този момент някой почука на отсрещната врата и отвътре се чу звънък глас:

— Кой чука?

— Аз съм, Агрикол Балдуин.

След това всичко се разви така светкавично и неочаквано, че трудно би могло да бъде описано.

Джалма се спусна като тигър и нанесе два светкавични удара с камата. От единия девойката падна мъртва, а вторият нарани Агрикол, който залитна и се спъна в тялото на нещастницата.

След това изведнъж настъпи пълен мрак. Джалма, все още разтреперан се огледа, но не видя нищо. В този момент някой го хвана здраво за ръката и му прошепна:

— Ти отмъсти за изневярата! Сега можеш да се връщаш, коридорът е отворен.

Напълно зашеметен, Джалма се остави метисът да го води.

* * *

Когато преди време Родин се бе сетил за огромното значение на думата огърлица, това не бе случайно. В съзнанието му бе оживял споменът за жената, която много приличаше на Мария-Антоанета и която в полумрак бе изиграла така ролята на кралицата, че кардинал Роан се бе хванал на въдицата.

Щом състави подлия си план, Родин веднага изпрати Жак Дюмулен при Света Гълъба, за да я попита дали не познава някоя висока, стройна и руса девойка. Тази задача не затрудни опитната Света Гълъба. След това бе набавена същата рокля, с каквато според разказа на госпожа Сен Дизие е била облечена Адриана. На девойката дадоха пари и й обясниха, че става дума за малка приятелска шега.

На Агрикол пък бе изпратено писмо, в което му се съобщаваше, че трябва да присъства на събрание, свързано с госпожица Кардовил.

Останалото бе въпрос на организация, която Родин владееше безпогрешно…

LXI глава
Брачно легло

Спалнята на Адриана Кардовил се осветяваше от кръгла лампа, изработена от алабастър, окачена на тавана посредством три красиви сребърни верижки.

Широкото легло от слонова кост бе застлано с бели, пухкави платна от муселин.

В стаята е тихо и уютно. В камината тихо пращят дърва. До вратата на банята е поставен сребърен съд пълен с благовонна вода, която освежава въздуха в цялото помещение.

Навсякъде цари спокойствие и тишина.

Неочаквано вратата от слонова кост тихо се отваря и в спалнята влиза Джалма.

Изминали са два часа от двойното убийство, което в заблуждението си е извършил князът.

До този момент той никога не бе влизал в спалнята на Адриана, но знаеше, че се намира на първия етаж и затова лесно я намери. Освен това той бе улеснен от обстоятелството, че слугите бяха предупредени да го пускат по всяко време без предварително да обявят за неговото идване.

Щом затвори вратата той веднага захвърли настрани бялата си чалма, защото му се струваше, че го стяга като железен обръч. Беше облечен в дреха от шарен кашмир, поради което не личаха няколкото капки кръв от убийството на непознатата девойка и Агрикол Балдуин. Той скръсти хладнокръвно ръце на гърдите си и продължително се огледа. Когато погледът му се спря на спалнята, князът почувства, че огнена вълна преминава през цялото му тяло. Той постави ръка на челото си и в тази поза остана неподвижен няколко минути, сякаш бе статуя.

След това той бавно падна на колене, като обърна лицето си към небето. По страните му се стичаха сълзи. От очите му не искреше нито омраза, нито радост от отмъщението. От тях струеше огромна болка.

„Убих я! Аз я лиших от живот! Убих онази, която тази сутрин жизнерадостна и весела се е събудила в тази стая. Сега, когато вече я няма, какво ми остана от нейното предателство? Какво право имах аз да я наказвам. Тя просто е обичала друг човек, а аз я убих за това, че не е предпочела мен. Кой съм тогава аз? Един полудив мъж, дошъл от другия край на света. Тя бе внимателна с мен, може би за да не ме обиди. А аз взех, че я убих. Малодушно убийство от засада! Само тигърът може да разкъсва невинни жертви, защото е звяр и живее в джунглата! Но кой е дал това право на мен?…“

Джалма покри лицето си с длани, но не можа да спре сълзите.

„Отлично знам, че ще се самоубия, но с това няма да се върне нейният живот.“

След това Джалма се изправи, извади окървавената кама от пояса си и я хвърли върху спалнята на Адриана. В другата си ръка държеше отворено шишенцето с отрова.

— Как можах! Как можах да я убия!

Изгледа шишето с мътен поглед и продължи да говори сам на себе си:

— Тази отрова е сигурно средство, но ще умра бавно. Може би като я приема угризенията на съвестта ми ще намалеят…

След тези думи той отпи няколко капки от течността. След малко краката му натежаха и той падна на колене до леглото.

Неочаквано вратата се отвори и в стаята влезе Адриана. Тя бе отпратила слугините, които й помагаха да се приготви за лягане и доволна тръгна към спалнята.

Изведнъж писък отгласи цялата къща.

Джалма, който не бе чул стъпките и по пухкавия килим се обърна.

Адриана бързо покри гърдите си, а в погледа й се четеше повече тъга, отколкото яд. Тя просто си помисли, че Джалма не е издържал на изгарящата го страст и тайно се е промъкнал в спалнята й. Тъкмо бе решила да се разсърди, когато видя ножа върху завивките. Тогава именно тя забеляза и странния израз на лицето на Джалма. Пристъпи към княза, посочи му камата и попита спокойно:

— Скъпи, как сте се озовали тук? И какъв е този нож?

Джалма не отговори.

В началото той помисли че това е някакво привидение, а не госпожица Кардовил. Но когато чу гласа й, го прониза мисълта, че е станала някаква фатална грешка. Едва успя да пропълзи до коленете на Адриана и с отпаднал глас попита:

— Адриана, не си ли мъртва?…

— Мъртва? — повтори изумена девойката.

— Не съм убил теб, не съм… Бог е справедлив!

Уплашена Адриана се огледа трескаво и като видя отново окървавения нож възкликна:

— Вие сте убили, вие… Джалма? Полудявам ли или вие наистина сте извършили убийство?

— Жива си, виждам те… — говореше тихо Джалма, сякаш още бе упоен. — Виждам те такава хубава, чиста… Знаех си аз, че не мога да те убия…

— Кого сте убили? Говорете, за Бога! — извика ужасена девойката.

— Не знам кого… Може би една жена… Тя приличаше много на теб… Там имаше и мъж, твоят любовник… С този нож се нахвърлих върху тях… Това е било сън, ужасен сън!

Индиецът плачеше от радост.

— Не е било сън. Ето ножът и кръвта по него — говореше трескаво Адриана.

— Мислех, че съм те убил и затова дойдох да умра до леглото, което щеше да бъде наше…

— Да умреш, от какво?

— Изпил съм отрова…

— Каква отрова? Кажи, че това не е истина! Ти не можеш да умреш! — заяви категорично госпожица Кардовил.

— Погледни… — индиецът й показа шишето, което стоеше на малката масичка от слонова кост.

Подтикната от бушуващите в нея объркани чувства, без да се подчинява на съзнанието, Адриана се хвърли към масичката и грабна шишето. Джалма, който стоеше на колене отчаяно извика и с един скок се намери до своята любима, но беше вече късно.

— Това лекарство не вреди. Ето, че и аз изпих от него…

След това в стаята настъпи зловеща тишина.

Девойката първа заговори, като се мъчеше гласът й да бъде спокоен:

— Какво толкова чудно има във всичко това? Станал си неволно убиец, а след това си решил със смъртта си да преодолееш греха. Прав си… Но аз не желая да живея след смъртта ти. Защо ме гледаш така? Действа ли бързо тази отрова, Джалма?

Смъртта наближаваше. Князът не отговори, защото си спомни думите на Фарингея за силата на отровата. Някакво отчаяние го обзе и той се сви, като скри лицето си в шепи. Коленете му вече не го държаха и той падна на леглото.

— Джалма! — извика девойката и се спусна към него. — Защо криеш лицето си?

Тя дръпна ръцете му и го погледна в лицето.

— Жив си, жив си…

— Тази отрова действа бавно — отвърна Джалма с тих глас.

След тези думи този силен млад мъж заплака отново.

— Не плачи, любими мой! Радвай се, нали си отиваме от този свят заедно. Враговете ни няма да могат да тържествуват!

— Те искаха да сме нещастни, но няма да успеят. Ще си отидем от този свят щастливи и весели!

— Адриана, какво говориш?…

— Не бълнувам, не се тревожи. Слушай ме добре, досетих се какъв е бил коварният им план. Те те подведоха и ти стана убиец. В тази страна коварството е на почит. А те знаят, че за убийство законът предвижда или доживотен затвор или смъртна присъда. Още тази нощ щяха да те предадат. Те са преценили, че човек като княз Джалма няма да се остави да бъде вкаран в затвора, а ще се самоубие. Знаели са също, че жена като Адриана Кардовил няма да живее след смъртта на своя любим… И така, нещата се подреждат много просто: ужасна смърт за него, смърт и за нея… Остава наследството, за което те примират…

— Но тези чудовища ще тържествуват! — извика Джалма. — Те не се излъгаха…

— Излъгаха се, мой Джалма — усмихна се Адриана. — Нашата смърт ще бъде небесна, приятна, защото тази отрова не действа бързо. А аз те обичам, мой Джалма…

След тези думи девойката се приближи така близо до княза, че топлият й дъх опари бузата му. Кръвта на младия индиец се разбушува, очите му заискриха. Двамата се прегърнаха силно, до болка.

— Любими мой! Съпруже ненагледни, колко си хубав… Обичам очите ти, челото ти, шията ти… Колко нощи не съм мигнала и съм мечтала за теб, за нас… Колко пъти съм преживяла божествения час, когато ще бъда твоя… Да, твоя, цялата… Както виждаш небето ни закриля и ни дава тази възможност… Ние вече сме венчани. Тази сутрин евангелският свещеник, който щеше да ни венчава след два дни получи скъп подарък от мен. Така че не съжалявай, мили. Нашите души ще се извисят по време на нашата целувка… Там при славния Бог, който е истинската любов.

— Адриана…

— Джалма…

Прозрачните и леки платна се спуснаха като пухкав облак и покриха това брачно и смъртно легло.

Смъртно, защото след около час Адриана и Джалма издъхнаха в сладострастна прегръдка.

LXII глава
Една среща

Адриана и Джалма умряха на 30 май.

На 31-ви, един ден преди срока за събиране на наследниците на Марий Ренепон, се случи следното.

Читателят навярно си спомня стаята в къщата на светите отци, където живееше господин Харди. Тя гледаше срещу малка градинка, мрачна и уединена, в която растяха тисови дървета. За да стигне до нея, човек трябваше да мине край две големи помещения, чиито врати не пропускаха никакъв шум.

Три дена вече тук живееше отец д’Егрини. Той бе принуден да се настани там, след внушението на иконома, който бе инструктиран от Родин.

Беше по обедно време.

Отец д’Егрини бе седнал в едно кресло и преглеждаше един сутрешен вестник, който бе изпълнен с новини от Париж. Една от тях гласеше:

„Вчера, в единадесет часа през нощта, в една къща на квартала «Ришельо» бе извършено двойно убийство. Жертвите са млада жена и работник. Девойката е починала веднага, а мъжът все още има шансове да оживее. Мотивите за престъплението са вероятно ревност. Разследването продължава.“

Като прочете това съобщение, отец д’Егрини остави вестника и се замисли: „Просто невероятно. Ето, че всички предвиждания на Родин се сбъднаха. Родът загина именно благодарение на страстите. Той бе предвидил това! Признавам, че е много умен, упорит и пресметлив. Кой би допуснал, че този кротък в миналото секретар, ще бъде завладян от такова властолюбие? Не е далеч денят когато този човек ще завладее цялото Общество, както е сторил това султанът с еничарите… Ние сме за него само стъпало. Той ме съсипа, унижи и смаза под своето презрение! Но нека имаме малко търпение. Денят на отмъщението наближава. Само аз притежавам волята на нашия генерал. Дори отец Кабочини, който пристигна от Рим, не знае това. Значи, съдбата на отец Родин е в ръцете ми. С рода на Ренепон той успя, признавам, но утре…“

Тези размишления на отец д’Егрини бяха прекъснати от шумното отваряне на вратата. Отчето изненадан се обърна и застина. Пред него стоеше маршал Симон.

Зад неговата фигура той успя да различи бледото лице на Родин, което се усмихна сатанински и веднага изчезна. Вратата се затвори и двамата мъже останаха сами.

Бащата на Роза и Бланка се бе променил неузнаваемо. Косата му бе посивяла, а лицето му бе покрито от гъста брада. Очите му гледаха трескаво, сякаш бяха очи на луд.

Маршалът, без да продума, свали наметалото си и отец д’Егрини успя да види закачени на кръста му две голи саби.

Свещеникът разбра всичко. Тогава той си спомни, как преди няколко дена Родин го попита, как ще реагира, ако маршалът го удари по лицето… Нямаше никакво съмнение, че това също е влизало в плановете на Родин, който бе вкарал доскорошния си съратник в капан.

Като продължаваше да мълчи, маршал Симон освободи сабите и ги постави на масата. След това скръсти ръце и бавно пристъпи към отец д’Егрини.

По този начин двамата мъже се изправиха един срещу друг. През целия си военен живот те бяха заставали в различни лагери и враждата между тях се бе трупала месец след месец, година след година. Сега маршалът бе дошъл да търси сметка за смъртта на дъщерите си.

— Децата ми умряха — проговори той с глух глас, — затова съм дошъл да ви убия!

— Господине — почти извика отчето, — не вярвайте…

— Трябва да ви убия! — мрачно повтори маршалът. — Вие и вашите съучастници изпратихте децата ми в онази болница за болни от холера. Сега аз ще отнема вашия живот.

— Но моят живот принадлежи на Бога, а след това на онзи, който иска да го отнеме…

— Ще се бием до смърт в тази стая — продължи маршал Симон — и аз съм спокоен, защото трябва да отмъстя.

— Не разбирам нито едно от вашите обвинения, господине — трескаво заговори отец д’Егрини, като неволно хапеше пребледнелите си устни. — Ако имате някакви съмнения, обърнете се към правосъдието…

Маршалът саркастично се засмя:

— Правосъдието… Вие много добре знаете, че живея, само за да отмъстя. Както виждам, обаче, вашето страхливо сърце едва тупа на върха на сабята… Предишният ни двубой бе една играчка. Но сегашният…

И маршалът тръгна към масата, където лежаха сабите.

Отец д’Егрини напрегна цялата си воля, за да запази самообладание. Знаеше, че не бива да избухва и това е единствената му надежда. Затова отговори спокойно:

— Повтарям ви за последен път, че съм свещеник и ми е забранено да се бия.

— Отказвате ли се? — пристъпи маршалът към него.

— Да.

— Нищо ли не може да ви отклони от това решение?

— Нищо.

— Ще видим…

Маршал Симон замахна и удари плесница на отец д’Егрини.

Йезуитът изкрещя от ярост. Кръвта му закипя, а пред очите му се спусна мъгла. Той не издържа на това предизвикателство и изкрещя:

— Сабите!

В същия момент, обаче, отново се сети за плана на Родин и веднага се отдръпна. Слепоочието му пулсираше, а на челото му бяха избили ситни капчици пот.

— Прости ми, Боже, за това че се поддадох на гнева. Прости и на този, който ме обижда…

След това падна на колене и започна да се моли. Маршалът, който вече държеше сабята в ръката си изскърца със зъби и процеди твърдо:

— Изправете се, злодей! Станете веднага!

И силно ритна свещеника с ботуша си.

Заслепен от ярост отчето се хвърли към масата и грабна другата сабя.

— Щом искате кръв — ще я видите! Но своята кръв!

— Най-сетне… — изрече маршалът и се приготви за бой.

В този миг отец д’Егрини още веднъж си спомни пъкления план на Родин и реши да отстъпи. Като се страхуваше, че няма да може да устои дълго на предизвикателствата, той бързо облегна сабята на пода и я строши с крак. По този начин боят не можеше да се проведе.

Маршал Симон за момент замръзна на местото си, изненадан от тази постъпка. След това, обаче, веднага съобрази какво да прави в тази ситуация и с рязко движение също счупи своята сабя на половина.

— Ще се бием като с ножове…

Уплашен от това хладнокръвие, отец д’Егрини изсъска:

— Вие сте истински дявол!

— Не, баща съм! Вие убихте моите деца и затова съм тук.

В очите на маршал Симон се появиха сълзи. Като ги видя, отчето замръзна. За пръв път в своя живот той се срещаше очи в очи с бащината мъка и го обзе панически страх. Знаеше, че това са свещени чувства, подвластни само на Бога и това го ужаси.

— Вие наистина сте бил малодушен. Какво трябва да направи човек, за да събуди у вас чувството за чест и достойнство? Или вие ще си останете един жалък страхливец и предател?

— Прекалихте, господине!

— Да съм прекалил? Не, това не е всичко. Ако не се биеш, ще те смачкам със столовете в тази стая, детеубиецо!

След тези последни думи д’Егрини не издържа, спусна се и грабна частта останала от строшената сабя. След това, събрал всичките си сили, той нападна маршала.

Започна се мълчалива битка, която по същество бе неравна, защото маршал Симон бе изтощен от продължителна треска, която бе изпила силите му. Въпреки това той се бореше разярен, на живот и смърт. Двамата мъже си нанасяха свирепи удари.

Най-много след две минути те паднаха на пода, вкопани здраво един за друг. Целите бяха в рани и силите ги напуснаха.

Отец д’Егрини успя да се отскубне от ръцете на маршала и се изправи:

— Убих го! — въздъхна тежко той. — Но аз съм тежко ранен и раните ми кървят…

Той се облегна изнемощял на стената и с ръка опипа гърдите си. Многобройните рани, които бе получил бяха от триъгълно острие, затова кръвта не изтичаше навън, а се образуваха вътрешни кръвоизливи.

— Задушавам се… Умирам… — успя да изрече отчето и бавно се смъкна на пода.

В това време ключът се превъртя в ключалката и вратата се отвори. На прага се показа Родин, който попита смирено:

— Мога ли да вляза?

Като чу тази отвратителна подигравка, отец д’Егрини се опита да се нахвърли върху Родин, но силите го бяха напуснали.

— Чудовище адово! — прошепна той. — Ти причини моята смърт…

— Винаги съм повтарял, отче, че вашата военна невъздържаност ще ви докара неприятност — отговори Родин с ужасна усмивка.

— Преди да умра, ще разкрия истинското ви лице…

— О, разбира се — вдигна гордо глава Родин — нали аз ще ви изповядвам…

— Страх ме е от смъртта… аз съм голям грешник…

— И глупак… — допълни Родин и спокойно зачака издъхването на своя доскорошен съучастник…

Вечерта Родин седеше сам в стаята си и разсъждаваше върху образа на Сикст V. Когато стенният часовник удари полунощ той се изправи и величествено вдигна глава:

— Дойде 1-ви юни. Родът Ренепон вече не съществува! Сякаш чувам да бие и часовникът на църквата Свети Петър в Рим!

LXIII глава
Една поръчка

В същото време, когато Родин стоеше замислен пред портрета на Сикст V, пълничкият отец Кабочини се срещна с Фарингея и с добродушна усмивка му подаде част от кръст.

— Негово Високопреосвещенство кардинал Малипиери ми поръча да ви предам това нещо днес, на 31-ви май.

Метисът, който никога не се вълнуваше, изведнъж трепна болезнено. Лицето му помръкна и като изгледа навъсено нисичкия свещеник, отговори:

— Не трябва ли да ми кажете още няколко думи?

— Разбира се: „Много има от чашата до устните“.

— Добре — каза метисът.

Свещеникът с любопитство изгледа Фарингея, който съедини двете парчета от кръста, защото самият той не бе посветен докрай в тайната мисия.

— Какво ще правите сега с този кръст?

— Нищо… — отвърна метисът, все така замислен.

След малко той се обърна към отчето:

— В колко часа Негово Преподобие отец Родин ще бъде на улица „Свети Франц“?

— Много рано.

— Дали ще отиде в църквата да се помоли, преди да излезе?

— Такъв е обичаят на преподобните отци.

— Близо ли спите до него?

— Като негов секретар, съм настанен в стаята до неговата.

— Той е толкова загрижен за собствените си интереси, че може и да пропусне сутрешната молитва. Затова не е лошо да му напомните за това задължение.

— Бъдете спокоен. Виждам, че сте загрижен за неговото спасение.

— Твърде много… Все още съм само спомагателен член — продължи Фарингея, — но никой не е така предан, тялом и духом на Обществото. Бохвания е нищо пред него…

— Какво е това Бохвания, приятелю?

— Бохвания прави трупове, които изгниват, а Обществото оставя трупове, които вървят… Бохвания е пред Светото Общество, каквото е детето пред своя баща. Слава на Обществото! Слава! Баща ми да беше негов неприятел и него щях да убия! — завърши метисът възторжено.

След малко той погледна отец Кабочини и заговори отново:

— Говоря ви така, за да предадете моите думи на кардинал Малипиери. Помолете го да ги предаде на…

— На кого?

— Той знае. А сега лека нощ — завърши грубо метисът.

— Лека нощ, приятелю. Благодаря ви за вашите чувства към Обществото. То се нуждае от силни защитници, защото, уви, в него понякога се промъкват предатели…

— Към тях не трябва да се проявява никаква милост! — отсече Фарингея.

— Никаква милост! — повтори нисичкият свещеник.

— И не забравяйте да подсетите отец Родин за сутрешната молитва…

— Няма да забравя — каза отец Кабочини.

След това двамата се разделиха.

Когато се прибра в къщата, Кабочини научи, че е пристигнал пратеник от Рим, който донесъл някакви писма за Родин.

LXIV глава
Първи юни

Църквата до къщата на преподобните отци бе малка и хубава.

Олтарът й бе великолепно украсен и проблясваше в полумрака. Под органа, в едно закътано място, се намираше гладко издълбан мраморен съд за вода.

Близо до този съд за светена вода, скрит от любопитни погледи се бе спотаил Фарингея. Той бе разтревожен и от време на време потреперваше. В него се водеше някаква вътрешна борба. Въпреки стихията на разрушението, която владееше вътрешния му мир, той изпитваше и дълбоко уважение към Родин. Той знаеше, че Родин вярва в неговата преданост, а освен това отлично познаваше механизмите на Исусовото Общество. Тези противоречиви чувства бушуваха в съзнанието на Фарингея.

Докато разсъждаваше върху тези тежки за него въпросителни, в църквата отекнаха стъпки.

Било от разсеяност или от тъмнината, Родин не забеляза скрития метис. Той се приближи до мраморния съд с вода и потопи ръцете си в него.

Молитвата на Родин, разбира се, не бе дълга, защото бързаше да тръгне към улица „Свети Франц“. Като постоя известно време на колене, редом с Кабочини, той се изправи, поклони се по посока на хора и тръгна към вратата.

Преди това, отново приближи съда за вода и този път забеляза изпънатата едра фигура на Фаригнея. Потапяйки пръстите си във водата той разсеяно прошепна на метиса:

— Към два часа да дойдеш у дома.

След това Родин са обърна и тръгна да излиза. След него заситни и отец Кабочини, който усети, че нещо не е наред, но знаеше, че не бива да се отделя от Родин.

Колко повече колата приближаваше къщата на Марий Ренепон, толкова повече се увеличаваше вълнението на Родин. Няколко пъти вече бе отварял портфейла си и бе проверявал всички документи и актове за смърт на членовете на рода Ренепон. Ниският свещеник не го изпускаше от погледа си, който бе станал неузнаваемо страшен.

Най-после колата спря и двамата свещеници слязоха.

Никой не отговори на силните чукания на Родин по входната врата. Завладян от неспокойствие, той почука втори път и чу да приближават бавни, далечни още стъпки.

— Имам усещането, че съм стъпил върху жарава — изпъшка Родин. След това започна по навик да гризе твърдите си нокти.

Изведнъж пътната врата се отвори и евреинът пазач, старият Самуил, се показа.

Лицето на стареца бе скръбно, а по набръчканите му бузи личаха следи от сълзи.

— Кои сте вие, господа?

— Аз съм пълномощникът на абат Гавриил, единственият жив наследник на рода Ренепон — отговори Родин прибързано. Негова милост е мой секретар. — Той посочи отец Кабочини, който се поклони.

— Наистина, познавам ви. Имайте добрината, господине, да ме последвате.

И старият пазач тръгна към градинската сграда.

Бетсабея, жената на Самуил, стоеше нажалена пред вратата на къщата, в която живееше с мъжа си. Когато минаваха покрай нея пазачът й прошепна на еврейски:

— Завесите на тъмната стая?

— Спуснати са…

— А желязното ковчеже?

— И то е приготвено, — отговори тихо Бетсабея.

След малко Самуил и двамата преподобни отци се изкачиха по стълбите и влязоха в преддверието, където гореше лампа. Родин, който отлично помнеше разположението на къщата, тръгна към червения салон, където предния път се бяха събирали наследниците, но Самуил го спря:

— Не бива да ходите там.

След това взе лампата и тръгна към едни мрачни стълби.

— Последния път се събрахме в този салон.

— Днес ще се съберем горе…

— Къде горе? — попита нетърпеливо Родин.

— В тъжната стая… — отговори старият евреин.

— Но, защо трябва да ходим на това място?

— Защото там са парите.

— Това е друго нещо… — промърмори Родин и продължи да се качва.

Като стигнаха една от високите площадки, двамата йезуити имаха възможност да видят лицето на стария евреин, осветено от бледата светлина, която влизаше през кръгло прозорче. Винаги кротките му очи сега святкаха. Лицето му бе набръчкано и строго, а върху тънките му устни бе застинала странна усмивка.

— Ще стигнем ли скоро? — нетърпеливо попита Родин, все още учуден от промяната на лицето на евреина.

— Вече стигнахме.

— Слава Богу — прошепнаха и двамата йезуити.

Самуил посочи с лампата една голяма врата, през която струеше слаба светлина. Родин, без да се двоуми, влезе решително, следван от отец Кабочини. Последен влезе Самуил. Стаята бе голяма, всички прозорци, без един, бяха покрити с оловни плочи, които бяха пробити от малки кръгли дупчици, образуващи кръст.

Понеже светлината бе много оскъдна, тук би било много тъмно, ако не беше една лампа, поставена на голяма дървена маса, облицована с чер мрамор. Всички платна и завеси също бяха черни. Други мебели нямаше.

На масата лежеше ковчеже, старинна изработка от желязо, което изкусно напомняше дантела.

Самуил се обърна към Родин, който бършеше челото си с мръсната кърпа и се оглеждаше смаян.

— Волята на завещателя, колкото и странна да ви се струва, за мен е свещена!

— Правилно, правилно — каза Родин, — но защо дойдохме тук?

— Сега ще ви обясня, господине. Вие сте пълномощник на единствения останал жив наследник на рода Ренопон, отец Гавриил Ренепон, нали?

— Точно така, ето и пълномощното.

— За да не губим време — продължи Самуил, — докато дойде нотариусът, ще ви приготвя списък на количеството на наследството на Ренепон, които са в това ковчеже, защото вчера ги изтеглих от Френската банка.

— Тук ли е списъкът? — разбърза се Родин и се спусна към масата.

— Да, господине, ето дневника. Вашият секретар ще чете списъка, аз ще ви показвам записите, а вие ще ги проверявате. След това ще ви предам ковчежето, в присъствието на нотариуса.

— Правилно, такъв е редът — призна Родин.

След това започнаха дълга процедура по проверката на дневника и записите. Всичко двеста и дванадесет милиона и сто и седемдесет и пет франка.

След като свършиха броенето, Родин се обърна към отец Кабочини:

— Чудно нещо, аз мислих, че процедурата ще бъде много вълнуваща, но тя надмина моите очаквания. Усещам, че гърлото ми е пресъхнало…

Йезуитът трепереше силно и се наложи отец Кабочини да го подкрепи.

— Скъпи ми отче, съвземете се. Не се оставяйте в ръцете на чувствата…

— Няма нищо… Не умрях от холерата, няма да умра и от радост на 1-ви юни.

И наистина, макар че беше бледно, лицето на Родин светеше от радост и решителност.

Като видя, че се е успокоил от вълнението, отец Кабочини се приближи до Родин и го погледна в очите. Доскоро веселият и безобиден едноок свещеник имаше зловещ вид, който накара Родин да се дръпне назад.

Кабочини извади от пазвата си едно писмо и след като го целуна, го отвори и зачете със заплашителен глас:

„Щом приеме настоящия текст, отец Родин ще предаде цялата власт, която му е поверена на преподобния отец Кабочини. Именно той ще прибере наследството на рода Ренепон, което без Божията воля, някога ни е било отнето от Обществото.

Освен това, щом се приключи с този акт, Негово Преподобие, отец Родин, под надзора на наш свещеник, определен от преподобния отец Кабочини, ще бъде отведен в нашата къща в град Лавал. Там ще живее в килия и ще се уедини, до втора заповед.“

Отец Кабочини завърши и хладнокръвно предаде писмото на Родин.

Най-неочаквано Родин се разсмя високо.

— От коя дата е това писмо?

— От 11 май… — отвърна смаяно Кабочини.

— Ето нещо по-ново. Това е указ от 18 май, с който съм назначен за генерал на Обществото. Четете…

Отец Кабочини взе писмото и го прочете внимателно. След това го сгъна и коленичи пред Родин.

И така, първата крачка към властта бе направена. Родин бе успял да се справи с всички интриги, с всички доноси против него. Оставаше да направи още само една крачка. Една решителна крачка нагоре…

Ням свидетел на тази сцена, Самуил също се усмихна странно и затвори ковчежето, чрез тайния шифър, който знаеше само той.

Като чу лекото издрънчаване на желязото, Родин се обърна към стария евреин и му заяви кратко:

— Мои са тези милиони! Само мои!

И той протегна ръце към сандъчето.

Но в този момент и Самуил се преобрази. Той скръсти ръце на гърдите си, изправи гордо глава и погледна заплашително.

— Това богатство, отначало скромен остатък от наследството на най-добрия човек, когото интригите на Лойоловите синове принудиха да се самоубие… това богатство, събирано честно от три поколения, няма да бъде награда за лъжата, лицемерието и убийството… Не, Бог няма да позволи такова нещо!

— За какво убийство говорите, господине? — нахално попита Родин.

Самуил не отговори, а бавно посочи с ръка дъното на салона.

В този момент пред очите на Родин и отец Кабочини се разкри ужасно зрелище.

Завесите, които покриваха стената, се дръпнаха, сякаш от невидима ръка. Наредени, сякаш в гробница, върху черни табла лежаха шест трупа, облечени в дълги черни наметала.

Това бяха Жак Ренепон, Франсоа Харди, Роза и Бланка Симон, Адриана и Джалма.

Отец Кабочини се прекръсти и разтреперан се дръпна назад. Родин, макар и смутен, сякаш теглен от невидима сила, направи няколко крачки напред, сякаш за да огледа мъртвите тела.

— Ето ги тези, които вие убихте!… — заговори Самуил с глас, пресичан от плач — да, убиха ги вашите интриги! След всеки ваш смъртоносен удар, аз успях да прибера тленните останки на тези хора, защото те трябва да почиват в една гробница. Бъдете проклет! Завинаги проклет!

Родин постепенно се бе приближил до завесата, като най-близо до него се оказа трупът на Джалма. Йезуитът, за да се увери, че това не е някакъв сън, протегна ръка и пипна ръцете на индиеца. Те бяха студени, но влажни, което накара Родин да се дръпне уплашено. Няколко секунди той трепереше конвулсивно, но след това се съвзе и дори си възвърна спокойствието. Неочаквано се обърна към Самуил, който тихо плачеше и му каза:

— Значи няма нужда да ви показвам смъртните актове, защото всичко и така е ясно…

И със спокоен жест той посочи шестте трупа.

Отец Кабочини се прекръсти с ужас и се сви още повече, сякаш бе видял дявола.

— О, Боже — извика Самуил, съвсем ли си го забравил. Виж го с какви очи наблюдава жертвите си!

— Стига, господине! — отсече Родин със страшна усмивка — това е изложение на Курпиус в естествен вид. Нищо повече. Моето спокойствие показва, че съм невинен. Да се върнем към работата, защото в два часа имам среща вкъщи…

И той пристъпи към масата.

— Понеже вашата дяволска душа не притежава съвест, може би ще ви я върне загубата на илюзиите за богатство…

— Какво казваш? — извика Родин. — Какво правиш!

— Погледнете…

Родин се обърна към масата и разбра…

От желязното сандъче излизаше дим.

— Огън…! — изкрещя йезуита и се хвърли върху масата.

— Да, огън — отвърна като ехо Самуил, — само няколко минути ще гори…

— Дайте вода! — крещеше обезумял Родин. — Помощ!

След малко пламъците стихнаха.

Всичко бе изгоряло…

Тогава Родин объркан, запъхтян се подпря тежко на масата и за пръв път в живота си заплака. Едри сълзи на ярост се ронеха от злобните му очи и се стичаха по мършавите бузи.

Изведнъж някакви болки, които постепенно се усилваха го принудиха да коленичи. Той се опитваше да се изправи, но силите му не стигаха. Все пак се насили да се усмихне:

— Няма нищо… Не бързайте да се радвате, това са само няколко спазъма и нищо повече… Боже, какъв огън ме изгаря… Аз пак оставам генерал на Обществото. Тази проклета къща! Ако не си купувах всичко сам, можех да допусна, че съм отровен, защото ръцете на кардинал Малипиери са дълги… Но аз ще живея… Не искам да умра…

Протегна вяло ръка и с голямо усилие изрече:

— Помощ! Помогнете ми вие двамата… Защо ме гледате като призраци…

След това рязко изпищя разярен:

— Това е Фарингея! Тази сутрин, тази сутрин… В светената вода… Той се беше срещал… с Малипиери… Ох, дяволът, изигра ме… Свърши се… Умирам… Горя… Помощ… Църквата не знае какво губи!

По стълбите се чуха бързи стъпки и след малко на вратата се показа д-р Баление, следван от княгиня Сен Дизие.

Тя бе научила тази сутрин за смъртта на отец д’Егрини и бързаше да разбере от Родин, как е станало това.

Когато се озова в стаята тя видя подредените шест мъртвеца и замръзна на мястото си. Когато разпозна и Адриана между тях не издържа и изхлипа. Мисълта, че самата тя бе изпратила някои от тях на смърт я прониза, а умът й не издържа на напрежението. Издигна ръце към небето и започна да се смее…

Д-р Баление, разтреперан, крепеше главата на Родин, който бързо умираше в ръцете му. В този момент на вратата се показа Фарингея, отправи свиреп поглед към Родин и каза:

— Искаше да стане глава на Исусовото Общество, за да го унищожи! Аз замених Бохвания с Обществото. Изпълних заръката на кардинала.

Епилог

I глава
След четири години

Изминаха четири години от събитията, на които станахме свидетели.

Гавриил Ренопон написа следното писмо до Негово Преподобие отец Йосиф Шарпантие, енорист в Сент Обен, малко селце в Солония.

2 юни 1836 година.

„Вчера седнах зад малката червена масичка, драги Йосифе, защото реших да ви пиша. Както знаете, прозорецът на моята стая гледа към двора на имението и мога да следя всичко, което става там.

Навярно, приятелю, вие се подсмивате, като четете този предговор, но ето че си идвам на думата.

Както седях в стаята си, погледнах случайно през прозореца и видях следното: слънцето залязваше, небето бе чисто, въздухът ухаеше на цъфнали дървета, а къпините, които служат за ограда се бяха раззеленили.

Под дебелата круша бе седнал приемният ми баща, Дагоберт. Изглеждаше ми замислен, а ръката му машинално гладеше Сърдитко.

Близо до Дагоберт седеше на ниско столче жена му, моята добра приемна майка. Ангела, жената на Агрикол кърмеше малкото си детенце, а Гърбавото държеше в скута си по-голямото и го учеше да срича.

В това време Агрикол се върна от нивата и започна да разпряга воловете, но явно и той като мен, очарован от тази картина се спря и се загледа.

Колко различни и привлекателни са хората. Почтеното лице на войника, кроткият образ на приемната ми майка, прелестното лице на Ангела, която се усмихва на малкото си детенце, приятната унесеност на Гърбавото, а най-после и самият Агрикол, със своята мъжка хубост!

Като наблюдавах тази пасторална картина, неусетно сърцето ми се изпълни с благодарност към Бога!

Но ето, че една тъжна случка смути това спокойствие.

Жената на Дагоберт го погледна и възкликна:

— Но ти плачеш, драги мой!

Като чуха това, останалите станаха и го наобиколиха.

— Няма нищо, деца мои — отвърна той с кротък глас, днес е първи юни и преди четири години…

Той не завърши и изтри с ръка бликналите нови сълзи.

Тогава, приятелю мой, си спомних скъпите жертви на онези тайнствени ужасни машинации. Така и никой тогава не разбра, докъде се е простирала мрежата на тази организация за интриги. Кое всъщност причини смъртта на отец д’Е…, на отец Р… и лудостта на госпожа Сен Д… Тримата автори или съучастници в поредицата убийства, които направиха толкова хора нещастни…

А какви сърца бяха те! Да знаете човеколюбивите планове на онази девойка, която бе тъй великодушна и смела. В навечерието на нейната смърт, след един разговор с нея, който трябва да пазя в тайна, тя ми повери значително количество пари и ми поръча да ги дам на бедните, на тези които са в нужда или са болни. Искаше да зарадва хората…

Не знам дали съм ви казал досега, но по-късно, когато и Дагоберт, и Агрикол, и Гърбавото изпаднаха в голяма беднота, аз си позволих да отделя от тези средства и купих това имение на името на Дагоберт.

Да, такъв е произходът на тоя имот. Предишният стопанин ни научи да обработваме земята и да се грижим за животните. Прочетохме и някои книги с практични съвети за земеделието. Нещата потръгнаха. Бог ни благослови и ние заживяхме честито.

Живеем задружно. Вечер се събираме и си разказваме преживяното през деня. А Гърбавото, тя просто е едно чудесно момиче, понякога ни чете от своите записки. Не знам дали съм ви казвал, че има литературни заложби. Ангела и Агрикол в дългите зимни вечери пеят френски народни песни и така ни веселят.

Не мислете, приятелю, че щастието ни прави неблагодарни. Не минава и ден, да не споменем с добра дума тези, които вече ги няма. Молим се за техните души.

Понякога разсъждаваме за това, как не се осъществиха големите планове на нашите прадядовци, които бяха възможни само благодарение на голямото наследство. Рухнаха плановете, които чертаехме с госпожица Кардовил, с княз Джалма, с господин Харди и маршал Симон… Останаха седем гроба! Казвам седем, защото и моето място е в гробницата, която старият евреин Самуил все още пази доброволно…

В същото време, когато ви пиша тези редове. Получих вашето писмо.

Значи, вашият владика, след като ви забрани да се срещате с мен, вече ви е забранил и да ми пишете!

Много пъти сме разговаряли за неограничената власт на Владиците, с която те понякога злоупотребяват. Но такъв е законът на Църквата и трябва да се подчинявате. Вие, приятелю, сте се клели в този закон, а клетвата е свещена.

Скъпи Йосифе, пожелавам ви и вие да изпитате тези наслади, за които ви писах досега. Тъжно ми е, че трябва да бъде прекъсната нашата връзка. Но стига с това жалене. Знам какво изпитвате и вие в този час.

Не мога да продължа това писмо, защото може да донесе неприятности на тези, които са длъжни да спазват заповедите.

Понеже така се налага, това писмо ще е последното. От все сърце ви желая всичко хубаво, приятелю.

Сбогом!

Гавриил Ренепон“

II глава
Откупуване

Слънцето изгрява.

Птиците се събуждат и радостно се устремяват към облаците.

Лека пара се издига над мокрите треви.

По средата на стръмнината, срещу източната посока, няколко стари върби, обрасли с мъх са образували нещо като покрив. На мъхестите корени на тези стари и превити дървета бяха седнали мъж и жена. Белите им коси, прегърбените им фигури показваха, че са много възрастни…

А само преди минути тази жена бе млада и хубава. Дълга и черна коса покриваше челото и раменете й.

Мъжът също допреди малко бе снажен и силен.

Тази картина се скриваше наполовина от бледата утринна мъгла.

— Сестрице — говореше старецът на жената до него, — колко пъти от векове насам, Божията ръка ни беше тласкала да бъдем разделени, да посрещаме изгрева на различни места, да кръстосваме света от изток на запад… Колко пъти сме замръквали с неутихващата болка, че следващият ден е определен пак да ходим… Напразно растеше числото на дните и месеците, защото смъртта винаги ни отбягваше.

— Но, какво щастие, братко мой, че Бог в своята милост ни позволи, както всички останали хора да се приближим до гроба. Слава Богу!

— Слава Богу, сестрице, защото от вчера насам, откакто ни докосна Неговата воля, усещам някаква слабост, която хората усещат, когато наближава смъртта…

— И аз, брате, усещам същата слабост. Това означава, че Божият гняв е удовлетворен.

— Уви, сестрице, сега няма съмнение, че и последният представител на моя род, със смъртта си ще изкупи моя грях… Бог ще ми прости тогава, когато и последният потомък умре…

— Дързост и надежда, брате мой. Мисли си, че след отдаването идва прошката, а след прошката — наградата… В твое лице и в лицето на твоите потомци Бог прокле майстора, който от нещастие и неправди стана лош. Тогава той ти каза: върви, върви, върви… без почивка, без покой. Затова от векове мнозина хора са казали на майстора: „Работи, работи, работи! Постоянно, без почивка и покой! Твоята работа ще бъде за всички полезна, само за теб и твоите потомци — не! Твоята заплата едва ще ти стигне, за да поддържаш живота си в лишения…“

— Уви! Все така ли ще бъде?

— Не, не брате мой. Вместо да плачеш за своите потомци, трябва да се радваш, защото тяхната смърт може би е била нужна за твоето изкупуване. Бог, като откупи в твое лице проклетия от небето майстор — занаятчия, ще откупи и работника, от когото се боят онези, които го притискат в хомот. Да, аз ти казвам, че заедно с нас, ще бъдат избавени жената и робите. Изпитанието бе жестоко, брате мой! Но вече му се вижда края…

По този начин скоро ще се въздигне новото общество. Не онова Исусовото, а истинското, което ще служи честно на Бог!

Двамата старци замълчаха и зареяха погледи в божията земна благодат.

Силите ги напускаха и те бяха щастливи.

Най-сетне бяха намерили своето място на земята…

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.